Петко Тодоров
Самодива

chitanka.info

Лица

Гюрга Самодива

Стилян, млад овчар

Баба Петкана, Стилянова майка

Бойко, кехая на овчарите

Пенка, съседско момиче

Стара жена, Вили-самовили

Действието става по Ирин-Пирин планина.

Действие първо

Топла пролетна вечер полъхва през двата широко отворени прозореца, замрежени с дървени пречки, в стаята на бабини Петканини. През прозорците навън се виждат градините с разцъфтели дървеса, покривите на къщите и зад тях нататък няколко бърда, над които е клюмнало на заход слънцето. — Вътре в стаята е всичко постлано и разтребено както бива пред празник — утре е Гергьовден. Нагоре край прозорците по малкия миндер са наредени нови възглавници, до миндеря отстрана малко долапче, постлано с нова покривка, над долапчето иконостасът, само там кандилото още не е запалено. От другата страна камина, пепелта й в нея сметена, а по-нататък от камината на едната стена се открехват две врати — едната за в одаята, другата за чардака. Край прозорците до камината и иконостаса е разкрачен овчарски накит — две пиринчени паласки, силяхлък, пищови, каракулак-ятаган, рог за барут, чанта като мях и пр.

В стаята няма никого. Отвън в пролетната вечер селото е оживяло. Негде скърцат коля, негде се чува конски тропот, из кошари агнета протягат ясни гласове, а издалеч се донася гласът на хлопатари на стадата, които бавно се смичат към село. Момите също тръгват на извора, раздрънкват се менци, широко се отекват кръшни смехове, сам-там през плетища се провиква някоя: — „Мари ху, още ли не си се накитила!“ — „Чакайте, ей ме ида!“ — отговаря друга — и шум, и разговори от час на час навън все повече се подйемат.

От чардака влиза държелива стара жена, пременена, както е тръгнала за черква, след нея Дойновица, връз трийсет и пет години, препасана с жълта вълнена престилка и с черен ръчаник на глава, и баба Петкана — едра, лична жена, с побеляла вече коса, както е работила по чепак и с вълнена престилка и изцапани от пръст ръце.

Баба Петкана — Заповядайте, сватя. Минете да седнете. Върви ти, Дойновице — ти по̀ знаеш! — Кани сватята. Аз току-що се връщам от бостаня — плевих — гледай как ви посрещам. — Чакай, да си умия бари ръцете.

Баба Петкана се дръпва в одаята, Старата жена сяда на миндеря, а Дойновица срещу нея на стола.

Дойновица — Аз водя гостенката като у дома, стрино Петкано.

Старата жена — Който иди на гости срещу Гергьовден, като не го изпъдят, сватя Петкано…

Баба Петкана (от одаята) — Ще се случи да доде веднъж сватята у дома и да ни свари неразтребено, ненаредено…

Дойновица — Други нека се одумват посемсега за тебе. Ний твойта скопост я знайме.

Баба Петкана (умила ръце, хвърлила вълнена престилка, влиза в одаята с къса подшита салтамарка и изведнъж бърза да затваря прозорците) — Каня ви, пък не виждам на кой ред е всичко тук. Разтворено като в плевник! От отзарана разтребяме, подир някой час и черква ще чука — ний още не сме смогнали. (Затваря и се повръща при гостенките да седне.) Добре дошла, сватя. Дойновице, и ти добре дошла.

Дойновица (със Старата жена като се понадигат малко) — Добре намерила.

Старата жена — Дойдох да те видя, сватя Петкано. Сега като ти доведоха отмяна в къщи, падна ли ти сърце на място.

Баба Петкана — Добре си сторила. Откога не сте идвали у дома.

Старата жена — Припирах из пътя да не закъснея, пък то — пролетно слънце, излъга ми очите. Стигнах, още черква нечукала. Отбих се у Дойновичини, че й викам: завед име у святата Петкана. Както й хвалят по нас снахата — мало и голямо за Стиляновата булка разправя.

Дойновица — Да те заведа. — Тя Стиляновата булка за такива като нас няма твърде да размита, ами бари Стрина да видим.

Баба Петкана — А, как ще би! Чакайте, тя ай сега ще дойде.

Старата жена — Не я зная аз, ама щом надникнах от прага още и познах. Отличало. Подир всичко млада булка е тичала. Двора преметен, градинката разцъфнала — кравена китка, пък в трема онези ми ти тънки первази — останаха ми очите, ти казвам!

Баба Петкана (с видимо усилие да потуля туй, що става в къщата й) — Отличало… Нали млада булка е за туй — да тича!

Дойновица (дразниво) — Тича тя, ама май и срещу Гергьовден Стрина ни среща с изцапани ръце.

Старата жена — Не й дава на Сватята сърце да се стъписа, друга ръка да подкара къщата. Не я ли зная аз! Пък каквато беше се загрижила преди години. — Стилян ходи несретен и денем, и нощем, на никоя мерак не хвърля. Няма кой да поеме работата й, нито да умре, ще има кой да й склопи очите. Ей де през девет села в десето късмет излезе!

Дойновица — Свършили се бяха за Стиляна момите в наше село!

Старата жена — Моми и по вас, и по нас колкото щеш и дето посегнеше, нямаше да го върнат, ама надалеч му теглело сърцето, отдалеч си довел.

Дойновица — Доведе една от изгрев-слънце ли е — от заход: и той надали знае самичък портите й накъде са!

Старата жена — Няма да му съди някой на сърцето. — Нали, сватя Петкано?

Баба Петкана — Какво ще му съдя. Като я е харесал той. На мене снаха — на него жена.

Дойновица — Самичък да си беше отсъдил, че сега да не шушукат из махалата, и на Стрина да имаше кой да се отсрами на странини! Бог да го прости моя мъж, той тъй казваше: овчар не е загалил мома, сгодена да е била, пръстен да не повърне — да му пристане. На този свят по-напет и по-добър от овчаря няма!

Баба Петкана — Растат като фиданки сами в гората — ни зла дума ги трови, ни селски разправии жигосват и паметта, и сърцата им чисти.

Дойновица — Къде да се обърнеше Стилян — нямаше да му дадат момиче? Кога слезеше от Пирин онзи момък, стъкнал се, засмял се, като мома. Ама… ще зема сега и аз у тях да го коря — като от малък не му се изправяше врата!

Баба Петкана (неловко) — Без баща расъл. Той пък тъй… Всички еднакви не са.

Дойновица — Още малешина беше! Да дреме през есенните нощи край огъня горе на къшлата и да варди овцете, когато овчарите са слезли на седенки. Пък той не овчари, кехаите с него не можеха да се мерят! Първите му пайове за гиздило ги даде. Подир каквото му се паднеше: половината ще донесе тука на Стрина, половината пак накит да донатъкмява. Я, гледай! (Показва на разкачените по стената овчарски накити.) Каракулака му, пищова, рога, паласките — липсва ли нещо?

Старата жена — Ката година, кога слизаха за Петровден, като им писнеха кавалите през село, и аз излязвах да го видя. По-лани го спрях. — Да кажеш на майка си, му викам, или вода да ти свети, или за уроки да ти върже… Та малко и голямо като го заобиколило, като го зяпнало, да има колай с очи да го изпие!

Баба Петкана (усмихната) — Тъй се родил. — Да си разчеше чембаса, да се запърши — по-личен от него да няма! Той ми каза — викала си му — ще го урочасат.

Дойновица — За уроки ли не му връзва Стрина и магии какви не му вшива в доламата, само да го откъсне от тези пирински юди. — Бог да го прости моя мъж, той тъй викаше: като излезе веднъж човек вън-света, прави го каквото щеше!

Баба Петкана (пресича досадно Дойновица) — Което минало, какво ще го разправяме — ами забави се невястата, да я види Сватята!

Дойновица — Чакай, докато не е дошла, да ти кажа какво пак се разправяли Бойко и овчарите. — Няма людски помежду ни. — Помниш ли, Стрино, по Гергьовден ли беше или май чак по Илинден, по-лани, кога от девет момини градинки ходихме с тебе цвете за чемер да му берем?

Баба Петкана (още по-досадно иска да я спре) — Нищо не помня, Дойчиновице. Остави ги тези сега!

Дойновица (увлечена) — Чакай да ти кажа!

Старата жена — Оставя я. Нека каже.

Дойновица — Като се върнал горе на къшлата Стилян, ни той дигал очи да погледне самодивите, ни пък някоя смеяла да доближи до него. (Към старата жена.) Беше му вшила в дрехите Стрина чемери и магии, беше му надумала. — Две нощи го обикаляли — ни той към тях, ни те към него. На третата, месеца му изгрял, като се показала над скалата там Гюрга, та му посочила стрък здравец. — Хвърлили се и двамата един към друг, прихваща го тя през кръста: от земя в небеса го дигала, от небеса на земя го спущала — цяла нощ! — Докато му се завило и свяст, и ум!

Старата жена — Тц, тц! Гледай. С един стрък.

Дойновица — Дрехите ми тежаха от билки и магии — още по душата ми тежеше, викал той подире на овчарите. По нея само махленски клюки и одумки бяха нашили. Ама горски здравец щом лъхна в гърди ми, и клюки, и разправии се разпиляха по вятъра. Че всичко било с гнили конци зашито.

Баба Петкана (смръщена) — Ами-ами. Викал! Нямат овчарите друга работа, измислят, да му пущат приказки.

Дойновица — Истина ти казвам. Защо ще измислят!

Старата жена — Пък може, сватя Петкано. То здравец — миризлив, зиме и лете кръвен — разтурва и чемери, и магии.

Баба Петкана — Не знам. Какво са се дирили, как са се галили — тяхна работа.

Старата жена — Право-право. Тяхна работа. Мома ли момък ще залъже, момък ли мома — млади са за туй: да се галят, да се лъжат.

Дойновица — А бе то тъй! Ама… Бог да го прости моя мъж, той тъй викаше: защо да е тъй?

Старата жена — Нека те да си живеят и да се имат, нека тя да поеме работата на Сватята и да й се отсрами както подобава, че подир някой време да й сложи в полата едно попано унуче — ако даде господ и женско — да я подновят: хората пак да си приказват каквото щат.

Баба Петкана — И аз тъй съм рекла. Нека те да са добре. Мене да не ме гледат. Аз с едина крак съм вече в трапа. Пък ще ме подновят ли — не щат ли — там божа работа.

Дойновица — То отколе й е вече време да зема да й се дощява киселко, ама гледай я — нищо не личи! Аз, като я срещна, все ще се вторача в нея — лицето й си все тъй бяло и кръвено, изправила се, да не я знам, не мога рече — туй не е мома. Както си я доведе Стилян, тъй си е и досега.

Старата жена — То като му доде времето…

Измежду къщите нататък зачуква черковното клепало за вечерня. Старата жена захваща да се кръсти.

Баба Петкана (избръща очи към иконостаса и после излязва в одаята за огън) — У дома кандилото още не е запалено. Ще забравим и делник, и празник.

Дойновица (намерила сгода, като няма стопанката) — Не си го запали ти сама, че те за кандилото ти ще мислят. Туй им е работата!

Баба Петкана (носи в ръка малка горилка да пали кандилото) — Дали барем има масло? — То с нашия уред от Коледа на Великден вече ще отидем в черква, ами да ни дойде на ума кандилото си срещу празник да запалим.

Старата жена — Я си гледай работата. Туй да не достига и на тебе, и на снахата ти — че не сте се сетили за кандилото.

Баба Петкана (като хвърля горилката в камината и се доближава пак да седне, замислено) — Знам ли — знам ли, Сватя. Подир тази къща съм тичала цял живот, млада вдовица останах и съм залягала, и съм се бъхтала, и зла дума не оставих да хвърлят връз нея досега. Пък сега — слушай Дойновица, — станали сме за приказ в устата на хората… Ех, тя мойта се свършила. Пак ще кажа: младите като се имат и като се сговарят…

Дойновица (със злобна насмешка) — Те да се сговарят, стрино Петкано, и хората няма да ги приказват Бог да го прости моя мъж, той тъй викаше: то ако няма нищо, хората няма да си трият зъбите. — Ти видя ли ги онзи ден, като подкара агнетата Стилян? Тя му беше набрала цяла китки, пък той не се обърна да я погледне.

Баба Петкана (мръщи се недоволна) — Че ти пък де ги видя?

Дойновица — През плета. Бяха си посрещнали нещо приказка… хем за твойте градински лехи дал не беше… (Към Старата жена.) Стрина си ги садеше с лук и копър тези лехи, пък тя взе с цвете ги засея! — Подкара си агнетата, не я погледна!

Баба Петкана — Не ги знам. Аз помежду им не се бъркам. — То от съседи нищо не може да се укрие!

Дойновица — Как ще се укрият! Аз сучех масури у дома.

Разговора пресича Гюрга Самодива. Кръшна, стройна, препасала шарена престилка, в руси коси затъкнала два-три стръка горски цветя, тя влиза от чардака и носи няколко горски пролетни китки.

Старата жена (радостно разперя ръце срещу нея) — Ей я — ей я! Да я гледат и съседи, и роднини, цяло село край дворите й нека се сбира: от кого ще я е грижа нея, да се крие!

Гюрга Самодива (тръгнала към вратата на одаята, но щом съглежда гостенките и се спира) — Ха, от гости ли ще се крия! Аз не знаях, че сте били тук. Мене гости всякога са драги.

Баба Петкана — Сватята те чака тук. Дошла да те види.

Гюрга Самодива — Пастирите ми набрали от гората цветя, че с тях се забавих. — Да зема една паница от одаята да ги натопя — ай сега ще дода!

Старата жена — Ела-ела да те видя! И чичо ти Костадин днес пак ми поръча…

Гюрга Самодива (бързо влиза в одаята) — Ай сега. Да ги натопя, да не повехнат.

Старата жена — Преди да тръгна, пак ме вика да ми каже: като слезеш, да се отбиеш при нашите. Стиляновата булка ще видиш, хубава ли е.

Баба Петкана — Добре за батя Костадина помена, исках да те питам, пък се заприказвахме. — Той как е?

Старата жена — Все тъй. Както го знаеш. Ни става, ни умира. Натегли се и сестра ми с него.

Баба Петкана — Като умря мъж ми: той да ни заоре нивата, той да ни докара дърва за огъня — пък от Благовец не съм ходила да го видя.

Дойновица (към баба Петкана) — Че и на Стиляна, колко им дума ти! Ей цяла година вече: още не са отишли да го споходят. Бог да го прости моя мъж, като ме доведе, най-напред рече: хайде у чичови Костадинови да му целунем ръка.

Гюрга Самодива се повръща при гостенките, натопила в пръстена купа китките си, които отива и слага на долапчето.

Старата жена — Таквази булка аз харесвам. Отворила лице, засмяла се, като я погледнеш и драго да ти стане!

Гюрга Самодива (която се любува на китките си и все още не може да отдели очи от тях) — Ами тези? Те са сами усмивки! През всеки цвят пролет е отворила очи и се усмихва!

Старата жена — Какво пък толкоз на горско цвете да се радваш?

Гюрга Самодива — Погледнете ги само! И игликите, и гергьовчето, и теменужките — как са привели челца едно до друго!

Старата жена — Че какво да гледам? — Гороцвят! Цъфти и в полето, и в гората… Едно време, като пасяхме овцете, колко сме го брали по могилите да си вием венец.

Гюрга Самодива — Едно време ли?

Старата жена — Деца когато бяхме. Като ден венец виех на царица да се правя. И радвала му съм се! — … Дете на какво се не радва? — Сега вървя през моравата и не го виждам биля.

Гюрга Самодива — Аз искам като дете всякога да им се радвам; царица цял живот…

Старата жена — Не е на ръката ни, невясто. Не те пита. Като те налегнат грижи — и радост угасне, и сърце се сключи.

Гюрга Самодива (учудена) — А-а, да ми угасне радостта, да ми се сключи сърцето? — Глуха и сляпа да тръгна по света!

Баба Петкана — Кога те надвият и тебе години като нас…

Гюрга Самодива (гледа ги някак учудено) — Че има ли грижа световна и човешка мъка, радост над които да не е надвила? (В това време забелязва запаленото в иконостаса кандило, духва го и после изведнъж бързо се дръпва към прозорците.) Ами туй какво е замижало сред бял ден из къщи! На кого ще свети? — Пък и прозорците затворени… Аз се чудя що ми се запуши душата, щом влязох!

Жените неловко се споглеждат.

Дойновица — Тя Стрина затвори прозорците и си запали кандилото.

Старата жена — Ти пък отвори, като ти е запушено.

С отварянето на прозорците и шумът на оживялото във ведрата вечер село отново изпълва вътре. Вече слънцето е залязло зад бърдата и с леки багри обагрило две бели облачета, спрени над тях. Момите се връщат със смях и викове от извора, по края на насрещната стряха орляк врабци чуруликат, стадата блеят из село и всичко широко се отеква и слива в стройната вечерна песен на селото.

Гюрга Самодива (присяда на прозореца, обляга лакът и се загледва навън) — Слънцето вече залязло зад бърдата. За сборуване, воля и задевки в село! Ний сме се сврели в къщи — и прозорците сме затворили…

Дойновица — Ами какво да правим!

Гюрга Самодива — Ей момите се прибират от извора… Вечерника гали цъфналите вейки. Пък и врабците, като че и те привършили къщна шетня — вижте ги, изскочили да срещнат стопаните горе на покрива чак! — Прозорец не — сърце си да отвориш тази вечер!

Дойновица — Слънце залязва и моми се смеят като ден. Коя е слободна да сгърне ръце на прозорците да ги гледа!

Гюрга Самодива — Как мало и голямо в село е тъй! Или в работа ще се впрегнат да се бъхтят, или ще седнат да дремят и да се прозяват.

Дойновица — Тъй сме се научили.

Гюрга Самодива — Я се спрете веднъж — вгледайте се, вслушайте се в хубостта, що трепти сама и нанавън… Миг хванете и познайте от ония златни багри на зарата — ей час тлеят на небето и до час ги вече няма…

Жените в недоумение се спогледват. Гюрга Самодива не чува конския тропот долу под прозорците.

Гласът на Бойко (който спира коня си долу на пътя) — Гюрго Самодиво, покажи се да те видя! Чак от връх планина, от Самодивско хорище ида. Много здраве с кола ти нося от всички ти дружки самодиви.

Гюрга Самодива (скоква и радостно през пречките на прозореца към Бойко) — Бряст ли, Бойко? За Гергьовден си дошъл да ни донесеш!

Бойко — Горе, чак от пусто горе тилилейско, от Стиляновата къшла, бряст съм за Гергьовден смъкнал — със зеленина живот и здраве в село да внеса, — на младост във всяка къща да лъхне! — Нека всичко стане да се зарадва.

Гюрга Самодива — Откак се е гора развила, всяко клонче като с ръка ми маха и вика нагоре.

Бойко — Счупи тез пръчки — оттука през прозореца на най-големия клон на тебе да дам. С него от свойта нова премяна гората поздрав ти праща.

Гюрга Самодива (бързо се опитва да протегне ръка през пречките, после тръгва навън) — Чакай, тука пречки. — Клетка жива, както викаш. От чардака да го поема.

Всичкото време жените мълчат и с любопитство гледат Гюрга Самодива. Когато тя излязва, те пак намярват сгода да се сприказват.

Дойновица (като вперя широко отворени очи в баба Петкана. Миг мълчание и след туй с висок глас) Чудя се на тебе, Стрино — и на Стиляна още повече! Как търпите да гледате пред очите си и двама туй? — Овчар ли или кехая — кой отдето се покаже, на вашите порти увисва. С жените жена твойта снаха, с момите мома. Не мига пред никого!

Баба Петкана (навожда засрамена мълчаливо глава).

Старата жена (разсмяна, става да си върви, с нея стават Дойновица и баба Петкана) — Ще сваря аз попа и клисаря на вратата. Загледах се в Стиляновата булка, забравих, бях тръгнала за черква. (На излязване не може да си удържи смеха и захваща да се киска с глас.) Много бях чувала да приказват за нея, ама не бях — ха-ха-ха, не бях я виждала…

Дойновица — Сега видя ли я?

Старата жена (излязва и продължава да се смее) — Хай остани си със здраве, сватя Петкано! Видях я… видях…

Баба Петкана (отива след тях да ги изпраща) — Таквази е нашата… Много здраве, Сватя.

Трите жени излизат. Влиза пак Гюрга Самодива с голям клон бряст в ръка, който отива и изправя в един кът.

Бойко (от коня долу) — Гости ли си ще изпращаш, Гюрго Самодиво?

Гюрга Самодива (изправя се пак до прозореца) — Мойте гости майка ще ги изпрати, почакай!

Бойко — Слушай тогава още! Докато петли пропяха нощес, дрямка ме не хвана да гледам твойте посестрими по златно ливаде китки да кичат и хора да кършат на воля.

Гюрга Самодива — Весели са веселби, Бойко — на кои всяка погнала с — жив смок златорога елена, бърза хоро да завие…

Бойко — Пяха и скачаха и всички тебе се чудиха: как си изтърпяла люта зима в чужда къща! Как си седнала огнище да вардиш…

Гюрга Самодива — Жалба ли са се спрели да жалят по мене мойте посестрими?… Те не знаят — дека ще да знаят! — не е една радост, само радостта по хора и седенки!…

Бойко — От връх планина, от теменужни рудини да слезеш и край едно людско огнище да се свреш!

Гюрга Самодива — Хе, и в людско огнище огън като си стъкнеш самичък, пак и той сърце ти ще стопли. Радостта аз в себе я нося, Бойко!…

Бойко — Ой, немой, Гюрго Самодиво, немой ми така приказва! Не мога аз в къщи млада невяста да затворя, себе да заробя край нея! С добра коня късмет ще гоня по света, най-подир в поле ако кости оставя, нека овчари конят ми доведат, жалба пред него майка по мене да стори… Всичко е вятър на този свят. Огнище угасва, ум променя, село забравя! — Едно сал, зиме и лете, все младо и весело — хорото на мегданя се вие! Ела утре в ливадето — цяло село ще излезе печено агне да яде — двама с тебе хоро да поведем!

Гюрга Самодива — Хайде, кой кого ще надиграе да видим!

Бойко — В зори като го залюшнем — до късни полунощи да се кърши! — Ди-и-и, коньо-вихрогоньо, шиник зоб в обори тебе чака тази вечер!

Чува се препускането на коня по пътя нататък. Гюрга Самодива се смее подире му и няколко пъти махва весело с ръка през пречките. После отстъпва мълчаливо от прозореца, почва да разтребва из къщи и да тананика весел напев.

След малко влиза Пенка, десетина-дванайсет годишно момиче, иде, както е пасло овцете цял ден: с късо, малко поодърпано и изтрито сукманче, обуто в цървулки. Тя е пъргава и весела още като дете.

Пенка (тича със заруменени бузи и още от чардака) — Како Гюрго! Тука ли си? — Батю Стилян още не си ли е дошъл?

Гюрга Самодива (продължава да разтребва) — Няма го, Пенке. Трябва да си доде подир някой час.

Пенка — Ами кога ще си заколите агнето?

Гюрга Самодива — Вий заклахте ли вашето?

Пенка — И го одрахме биля! Кожата му утре на дяда попа ще дадем. Утре е Гергьовден. В зори ще доде баба да ни жили с коприва за здраве и да станем печено агне да ядем.

Гюрга Самодива (която наполовина слуша, наполовин заета с работата си. Мъчи се да помести миндеря надолу към втория прозорец) — Сякаш са го заковали тук! Откак са къща направили, нищо не е мръдвало от мястото си. Не им омръзва да гледат цял живот все едно и също! (Нарежда възглавниците и Пенка се доближава да й помага.) Тебе, Пенке, като те омъжат, в която къща те введе мъж ти, изведнъж нов уред в нея да гудиш. Твой уред. Людска уредба като оставиш, по чужди ум ще те накарат да тръгнеш.

Пенка — А-а, мене най ми е хубава колибата в подгорье. И тази пролет се събрахме пастирите, заградихме си под гората една колиба, щом завали дъжд и се подсланяме под сушина… Покрихме я с бряст и папрат — капка дъжд не капва вътре!

Гюрга Самодива — Тази е пък от всички къщи най-хубава, че няма там от людско огнище в твойто огън да донесат да ти запалят.

Пенка — Ела да те заведа, да я видиш. Като заръмоли дъжда, като зашепнат листите отгоре — (Дигнала пръст да показва нагоре и изведнъж забелязва изправения в къта клон и се впуща към него.) Яли, какъв голям клон бряст сте си изправили! Батю Бойко кехаята ли ви го донесе? Аз бях тръгнала да му искам, пък отбих се по-напред при тебе.

Гюрга Самодива — Хубав ли е? Иди му кажи и на тебе да даде такъвзи, кичест. Той цял товар донесе. — Пък като наберете цвете, да ми донесете — чу ли?

По пътя край къщи се зачува блей на агнета.

Пенка (надникна през прозореца) — Ще ти донеса. — Како Гюрго! Како Гюрко! Бай Стилян си иде! Иде си! Виж.

Гюрга Самодива (надниква през прозореца и се дръпва) — Чакай-чакай! Иде ли си? Аз ще го науча да се сърди и мръщи. (Като дига изправения клон.) Ти не му казвай нищо. Чакай?

Пенка (тичешком излиза) — Ще го уплашиш с клона ли? Няма да му казвам.

Зачуват се по чардака стъпки. Гюрга Самодива се изправя дяволито с клона между двете врати и чака. Вратите откъм чардака се отварят и баба Петкана наднича, като да търси някого.

Гюрга Самодива (без да съгледа кой е) — Да те тупна ли? А? — Сърдиш ли се още?

Баба Петкана (сдържано) — Какво си дигнала тази вършина, невясто? Мене ли из къщи ще гониш?

Гюрга Самодива (щом съглежда свекърва си, оставя бряста на мястото му и навожда глава) — Аз мислех Стилян…

Баба Петкана (влиза, изправя се сред къщи и без да я слуша, сдържано) — Нали аслъ само туй остана! Дигни една вършина, отвори вратата, пък ме погни из къщи…

Гюрга Самодива (с почервеняло лице, хапе устни, не смее да отвърне на свекърва си и само поглежда към вратата на одаята…) — Аз не те видях…

Баба Петкана (щом пак почва, Гюрга Самодива излеком се измъква в одаята. По-строго полу на себе си, полу към одаята) — Белки ще стане някой за мене да се застъпи — син ми си е подвил врата, не смее гък срещу тебе да каже! — Можеш и с вършина да ме погнеш. (Замислено, с въздишка.) Тъй ще си отиде тя мойта! Мъж ми, като ме доведе в тази къща, най-напред в одаите до брашнянката влязох, оттам и за онзи свят ще ме изпроводите. Младините си там не видях и старините си май пак там да доживея.

От чардака влиза, в своя овчарски накит, вакъл млад мъж. Стилян. Разрошил над рамена дълъг къдрав чембас, плъстен калпак сложил, чак над тила си отгоре, наметнал бяла, обшита с червен гайтан долама, под доламата забун, през който са извадени белите широки ръкави на ризата, по краищата също обшити с разни пъстрила. Шалварите му са без крачоли и обшити с цял топ черен гайтан, белите му калцуни с капаци и обшити също с гайтан, а папуците му обточени отпред по ръбовете с червена мешина. През кръст завил широк ален пояс, в ръка носи дълга пушка.

Стилян (влиза морен) — Гюрга няма ли я тука?

Баба Петкана — Излезе. (След малко, сдържано.) Слушай, Стиляне!

Стилян (смръщен) — Какво — има ли нещо пак?

Баба Петкана — Слушай. Искам веднъж да си поприказваме с тебе.

Стилян (сяда на миндеря) — Е, думай. То у дома приказките не се свършват.

Баба Петкана — По-добре ний да приказваме у дома, отколкото да ни одумват по махалата. — Стана ни къщата за смях пред хората. В очите ми ай тъй с глас захванаха да се смеят!…

Стилян — Кои хора? За какво се смеят?

Баба Петкана — Ачи за какво! — Ти като се дърпаш настрана, не надникваш в тази къща — всяко нещо и всекиго на мястото му да гудиш! (Погледва към вратата на одаята, като че иска да я чуй и Гюрга Самодива.) Оставил си една жена, завила си сама юларя: ни от дума зема, ни иска от някого да знае.

Стилян (сопнато) — Аз ще си взема един път главата, няма да ме видите вече! И днес, като продадох агнетата, щях право горе на къшлата да отида. Додея ми вече само разправии да слушам и да разправям. — Малко ли на тръгване разправях!

Баба Петкана — Ти разправя, ама кой те чу?

Стилян — Е, какво да правя, като не ме слушате и двама?

Баба Петкана — Както беше наредила балучките си, дето бяха й ги донесли пастирите, тъй си ги и засади до едно.

Стилян — Да ги сади. Остави я!

Баба Петкана — Как да я оставя? Аз по онези лехи си садя лук и меродия — да е наръки всяко нещо, кога готвя, пък тя с горски треви и буренаци ги изхаби. И Дойновица ни видяла от тях през плета, разправя ми го и с глас се смей.

Стилян — Като се смей, чудо голямо! От Дойновица ще ме е грижа. Да седна за нея да си тровя кръвта и да разправям!

Баба Петкана (като сниша глас да не я чуе Гюрга Самодива в одаята и се доближава до Стиляна) — Не е, бре Стиляне, не е, бре синко. За Дойновица кой ти приказва. — Ама видяла ни разправията, видяла те и тебе като си изкарал агнетата сърдит — защо да ходи да ни разнася из село?

Стилян — Какво ще те разнася?

Баба Петкана — На, пред мене напред да я чуеш, като си отвори устата… Беше се отбила Сватята — чичо ти Костадин й казал да мине да ни види, — тя като захвана! Потънах в земята пред людската жена…

Стилян — Аз защо ще отида да се скрия пак в гората! Там ни клюка дохожда, нито пък разправии да разправям.

Баба Петкана — Едвам свърши Дойновица, влезе невястата. Уж да позаглади одумките й. Пък тя! — Туй кандило какво е засмърдяло? — пфу, духна го; прозорците защо съм затворила? — дан, отвори ги. Хай, след туй пък Бойко кехаята си спря коня под прозореца — и с него: ха-ха-хи-хи. (Натъртено.) Какво си е помислила Сватята и какво на чича ти Костадина ще разправя, като се върне — смятай! Аз не знам.

Стилян — Остави, майко, Гюрга да прави каквото си иска и ти сама си карай както знаеш — Да ви миряса главата в къщи веднъж! Стига толкоз. Какво щяла да мисли еди-коя си и какво ще разправя Дойновица — не искам никого да знам. Никой не ми е в къщи кехая.

Баба Петкана — Не е за кехая. — Хора сме и нали между хора живеем. С какви очи ще погледнеш подире чича си Костадина — дето ти е брал грижата като баща от малък?

Стилян (досадно) — Хай, сега пък за чича Костадина!

Баба Петкана — Не отидохме барим да му целунете ръка веднъж, толкоз пъти ти казах. Че и мене вече ме е срам да отида да го видя — все за вас да ме току пита болния човек!

Стилян — Ти като че на пръсти си ги навила днес. Ще влезя и от прага да ме подбереш с тях. Лехата, прозорците, че кандилото ти — не ти стигнаха те, — отгоре и чичо Костадин доде пак!

Баба Петкана (обидно) — Като е тъй — добре! Нали ти тежи да ме слушаш и викнеш на жена си! (Дръпва се и излязва през вратите на чардака.)

Стилян морен и мрачен, опрял ръце върху сложената на коленете му пушка, стои мълчаливо приседнал на миндеря. През вратата на одаята показва руса глава Гюрга Самодива и дяволито го поглежда.

Гюрга Самодива (през прага още) — Я ме погледни! Не ти ли премина?

Стилян — Къде се криеш из къщи?

Гюрга Самодива — Чакам да ти премине сръднята — няма ли да ми обърнеш гръб като онзи ден?

Стилян — Дотегнаха ми на душата сръдни и разправии.

Гюрга Самодива (влиза в стаята, притваря вратите на одаята и обляга гръб върху тях) — Аз си обрах цветето в градината, най-кръвеното и миризливо цвете, китки да му вия и наричам цял ден, пък той да си изкара агнетата и да не ме погледне!…

Стилян — Остави сега. Ела, седни тука.

Гюрга Самодива — Свъсил вежди, сбръчкал чело — е, помрачня наоколо, ще прогърми, рекох.

Стилян (мъчи се с малко по-строг тон) — Други път да слушаш, кога ти приказват. Да не ме караш да се сърдя!

Гюрга Самодива (като се завъртява весело сред къщи и изведнъж се хвърля към него и го гали!) — Ой-ой, хем още като че не му е преминало на моя овчар!

Стилян (меко) — Карате ме понякога отвън кожата си да излязвам!

Гюрга Самодива (отстъпва малко и го изглежда дяволито отстрана) — Де, един път да те видя да излезеш пък от кожата си навън! Не да се свиваш все в нея.

Стилян — Затуй ли не искаш да ме знаеш за нищо?… Аз ще си запаша силяха пак, малко ме държи! Ще си изляза с овцете в гората и ще си бъда какъвто съм си бил.

Гюрга Самодива (доближава се по-скоро до овчаря и почва ту чембаса му да закача, ту да се гали около него) — Немой, овчарьо, немой! За пусто горье при мене жалиш!

Стилян — Като смъкна на Бистрица стадото на водопой, един път като мине през чубрични и здравични рудини — цяла гора с ведър мирис ще размирише! Там съм аз порасъл и нататък ми тегли сърце!

Гюрга Самодива — Росно цвете съм ти разсадила днес! Навред пред къщи. Минзухари като разцъфнат догодина. Из тревата ще изпъстрят звънчета! Най-напред звънливият смях на пролетта в нашия двор ще се чуй.

Стилян — В двора и из тревата сади каквото искаш. Няма защо да ходиш по лехите, дето майка ми си сади лук и меродия…

Гюрга Самодива — Нали за тебе! На гороцвет пред къщи да лъхти. Като пред къшлата! С мирисът си духът ти да разведрят.

Стилян — Да се сърдите и да се карате с майка ми.

Гюрга Самодива — Аз не се карам! Ни майка зла приказка ми е казала, ти като я видя иде към нас — развика се самичък!

Стилян — Пред майка си аз не мога да оставя думата ми на две да стане. Аз съм мъж в тази къща най-подир! Няма да се стъписам, за смях пред очите й да стана… Проумей ме веднъж. Да рече майка ми — уж и той си довел жена…

Гюрга Самодива (учудена, като че не може да го проумей) — Мъжова сила пред майка да покажеш! Тъй ли било тук по вас?… Пред майка да се не посрамиш… Викаш да ме плашиш.

Стилян — Между мен и теб то друго. Не разбираш ли? Кога сме двама — колкото искаш…

Гюрга Самодива — Скоро ти се теб умаря сърце от милувки и от смях.

Стилян — Е, не е то цял живот в смях и милуване само…

Гюрга Самодива (махва с ръка) — Живот ли е живота без смях и милувка! Един по друг да не жадуваме, да се радваме един на друг.

Стилян — За всичко с време и всяко нещо на мястото си. Остави. Седни тук.

Гюрга Самодива (продължава да си играе) — Време за милуване ката час! Всяко място, дето се двама срещнем!

Стилян (морен, сили се да не се прозине) — Стани като мене в тъмни зори и цял ден на пазаря все да продаваш агнета…

Гюрга Самодива — Кръст от работа у теб се не прекърша! На Гюрга Самодива ти надви, овчарьо мой! От връх пирински хорища си я смъкнал — да те гали и милува!

Стилян (като оставя пушка настрана и сяга да прехване Гюрга Самодива, която се дръпва дяволито) — В галене и грижи край къщи и младост повяхва, и сила мъжка омеква.

Гюрга Самодива — Ами с мотика в земята ли? — По ти е драго да закопайш сила и младост — или в галене и милувки с мене?

Стилян — Колко работа още до вечеря ме чака!

Гюрга Самодива — Утре е весел празник — почакай… Сега ще се покаже вечерница, ще глъхнат шетни и разговори. Час млади да се галят и милуват. (Прихваща го за главата и почва да си играе с къдриците на чембаса му.) Със сини очи да те стрелям, с тънки пръсти чембаса ти да реша!…

Стилян — Остави. Няма да има с какво да срещнем празника — уж овчарски ден за курбани е утре.

Гюрга Самодива (хваща го за ръка и го тегли да стане) — Хайде тогази! Бялото агне курбан на мене да го сториш.

Стилян (неловко и като че не му се става) — Бялото агне — то отиде най-напред отзарана.

Гюрга Самодива (отстъпва учудено от него) — Бялото агне, дето му бях вързала клонче на врата?

Стилян — На попа го продадох!

Гюрга Самодива (дърпа се) — Нали аз го бях отделила за нас!

Стилян — Ний ги храним, няма да сегнем да отберем най-хубавото. — То все ще остане и ний едно да си заколим.

Гюрга Самодива — Най-хубавите хората, пък ний — метиля!

Стилян (става, увърта се около нея и като че я моли) — Ама недей става сега такваз!

Гюрга Самодива — Затуй ги багним и им се радваме цяла зима.

Стилян — Багним ги и им се радваме, защото ни е стока. Кой стопанин не се радва…

Гюрга Самодива (върви из къщи и недоволна) — Радвай и отгледвай за хората. — Най-хубавото!…

Стилян — Ти как си мислиш! — Ела да питаме когото щеш.

Гюрга Самодива — Не ми трябва мене нищо да мисля — ни да питам някого!

Стилян — Хм, гледай сега. Когато бях горе на Пирин и аз тъй държах.

Гюрга Самодива — Пък като слезе тука, обърна ти се и сърце, и ум!

Стилян (доближава се най-сетне до нея, хваща я за ръката и почва да я тегли да се върнат на миндеря) — Слушай, Гюрго. Ти не знаеш. И мен ми е додеял този ред, ама — ела да ти кажа. То не е тука както ний с тебе си знаем. Хе, по хорищата там на воля…

Гюрга Самодива (сякаш без сърце се влачи подире му) — И тука, и там — каквото ще да бъде — навред искам да си бъда аз, каквато съм си!

Стилян (сяда пак на мястото си и слага Гюрга Самодива на коляно) — Кога момък несвършен съм бил, мене са познавали и в пригорье, и в подолье, чак в поле широко… Кехая ли или овчарин, кой с мене е излязвал мегдан да дели!

Гюрга Самодива (безучастна към ласките му) — Пък сега, задгърбиха те всички. Бойко яхнал коня днес — да видиш — зеленина и младост от планината носи.

Стилян — Бойко ли пред мене сила и воля ще показва!… Нека си яха коня, денем и нощем ветрове да гони. Ако не съм се на коне наяхал, ако не съм се на ветри нагонил… Сит съм вече и на слава, и на приказки из село. (По-страстно я привлича към себе си, но тя стои още равнодушна.) Като имам теб при себе, ой Гюрго, що ми е пред други да се показвам, що ми е друго да мисля?

Гюрга Самодива — Да беше мислил за мене и мойта радост, нямаше да…

Стилян — Само не мръщи си бяло лице, не сбирай вежди — недей да ми потъмнява света наоколо…

През открехнатите врати на чардака се показва баба Петкана. Стилян и Гюрга Самодива я не виждат. Баба Петкана застава на прага, кръстосва на гърди ръце и вперя строг поглед в младите.

Гюрга Самодива (току-що почва отново да се отдава на милувките му) — Галене и милувки, сега да ме залъгваш с тях…

Баба Петкана (раздразнена, пресича Гюрга Самодива, влиза, но се мъчи да говори сдържано) — Задето ми направи туй лице пред Сватята и пред Дойновица! (Към Стиляна.) Зел си я на коляно, Стиляне — затуй ли да я милваш?

Изведнъж Гюрга Самодива скача от коляното на мъжа си, завърта се край прозорците, като че търси да си намери работа, и после се изправя настрана до долапчето. Стилян отместя сложената до него пушка и сякаш се мъчи да седне още по-удобно на миндеря.

Стилян (не забелязва гнева на майка си и като че не недочул думите й — да обърне разговора на друга страна, малко неловко) — А-а… Бях се уморил из пътя…

Баба Петкана — В къщата ми, пред очите ми! — Аз ризата си от врата раздрах да ти плача от нея!

Стилян (вперя очи в баба Петкана) — Ама ти? — Ще се караш ли?

Баба Петкана (продължава още по-раздразнена) — Кажи ми! Аз човек ли съм в тази къща? Майка ли съм? — На главата ми ли ще я качиш, че като шарено перо си я загалил?

Стилян (надига се от мястото си и без да отделя очи от майка си) — Кой мъж не гали невястата си! Какво си се запънала? Що ти е тебе, ний като се галим?

Баба Петкана — Тя за нищо не иска да ме знай, пък милувки и галене!

Гюрга Самодива (която се е облегнала на долапчето, изправила едина си крак, играе си и гледа шития си чехъл. Усмихната погледва мъжа си и малко настрана, сякаш учудена) — Ха, то и на милувки да не завиждат тук!

Стилян (поджегнат и от думите на невястата си, към баба Петкана сърдито) — Не е твоя работа — да се вмесваш ти!

Баба Петкана (поглежда към Гюрга Самодива и цяла трепереща от завист, продължава към Стиляна) — Чуваш ли я! И пред тебе — на смях да ме зема! — Завиждала съм? — Аз ли завиждам?… Дето съм те родила и отгледала — да доведеш една людска, тя да заповядва в къщата! В мойта къща да се разполагат людските хора, пък аз…

Гюрга Самодива погледва изпод вежди мъжа си и мълчаливо се усмихва отстрана.

Стилян (все повече му се набира гняв на душата, навожда мрачно глава и сърдито) — Причерня ми пред очите! Не ща вече ни тебе, ни къщата ти!

Баба Петкана (още по-гневно се хвърля към Стиляна) — Като ти е причерняло, като не можеш да ме гледаш — аз никого не вържа в тази къща! Прав ти пътя — върви, където искаш!

Стилян (виква гневно) — Тебе устата ти приказват, ушите ти не слушат! — Не ме карай!…

Баба Петкана — С вик ли ще ме плашиш! Аз зная какво приказвам! — Мене ми преля вече от тези… Няма само аз да преглъщам всичко…

Стилян (не може вече да се владее) — Ти ще си затвориш ли устата, ще млъкнеш или?…

Баба Петкана (упорито застанала насреща му) — Няма да ги затворя! Мене баща ти ме е довел в тази къща. Той не ми е виквал…

Стилян (настръхнал) — Млъквай, ти казвам!

Баба Петкана (без да се спира) — Ти пред нея… за нея — в мойта къща ще ми затъкваш устата!

Стилян (забравил се от яд, пристъпва към баба Петкана и дигва към нея ръка.) — Не ме карай да побеснявам!

Гюрга Самодива (изненадана, с широко отворени очи, хвърля се към Стиляна и го хваща за ръката) — Стиляне? — На майка си!

Баба Петкана стои като втрещена на мястото си и после миг писва с глас.

Действие второ

Ирин-Пирин планина — овчарска колиба, от която се слушат надолу към Самодивското хорище падала, обрасли в пъстри миризливи цветя. От една страна на хорището високи почернели скали, между тях пролом, през който се синее в далнини ведро небе и през пролома малка пътека към извора Жива вода, що се разлива под скалите. От другата страна гора; стволести дървеса, обрасли с мъх и самодивски коси, се разперили грани.

После зноен летен ден мудно се отеква проточеният блей и хлопот от звънци на стадото, което бавно се прибира зад рида. Над рида из вечерния здрач се подйема блед месец и леките му багри пробягват над водите на извора. Няколко самодиви, изкъпали снаги, облекли бели ризи, решат и плетат дългите си коси край извора на брега. Други седнали върху жилави клоне се люлеят; а две още по-чевръсти, набрали цветя, лихом се втурнали по падалата надолу.

Първа Самодива (тичешком още) — Що ми е мило, най-мило, сестро, китки да кича!

Втора Самодива — Зарумени ли се месечко и дебом задебне звездни седенки, ний тръгваме низ злачни ливади.

Първа Самодива — Чия момина градинка има толкоз миризливи цветя! Да ги вплета само в свилена коса — овчар или хайдутин погледна, три годин болен ще легне.

Трета Самодива (провиква се от един клон, както се люлее) — Пак ли пъстри цветя — не набрахте се вече, не ви додея.

Първа Самодива — Росна роса разкравила едностръка тинтява, чемерика, божури, лалета — каквито щеш! Ела и ти бери.

Трета Самодива — Ката вечер все венец вия. — Сито ми е сърце на всичко!

Втора Самодива (хвърля китката си) — Нека по Неврокопски пазари моми се труфят с бабки и менгуши! Наши треперушки модри теменужки, наши ремъци — бръшлян, трендафил.

Първа Самодива — Всичко приляга на самодивска хубост. Да бере всяка какво й най-допада!

Трета Самодива (Скача от клона и припва към втората да я хване за ръка) — Мощне ми са мили, сестро, модри теменужки! Ела, от тях двете венче ще си свием тази вечер.

Втора Самодива (хванати за ръце с другата берат теменужки) — Венче от теменужки само — край бяло чело да се завият едва да личи в коси ни.

Трета Самодива — Стига. Що ти са повече! Със стрък здравец Гюрга най-личен овчар примами, оброк да се хване с нея.

Първа Самодива — Памет загуби, клетника, сякаш татул да бе ял. Ни чемери, ни магии го хванаха — само тя на оброка не изтрая.

Трета Самодива — Оброк от клетва по-страшен! Ако я надсвири, булка на коляно да му падне — ако го надиграй, вакли му очи да изпие! Наду меден кавал: три дни и три нощи — рудо му стадо из дебри се прокуди, под Гюрга злачен стрък не остана.

Втора Самодива — Пък сега гледай! Обвесил врат по цял ден, сякаш гроба по земята си търси.

Трета Самодива — И като вечер, щом завърне стадо край къшлата, облегне гръб на буката и надуе кавала. Сила и младост изсвирил през него, иска и поплака си пак през него да изкара!

Първа Самодива — Какво се тази вечер забави? Не го е чут. Я, разшетаха се сенки околовръст, копраля е вече месец над вършини и откога звънци преплитат гласове оттатък!

Тихо зад рида се подйема тъжовният напев на кавала, препълнен със звъна от стадото.

Втора Самодива (ослушва се) — С-с-с-т! Ето! Зареди пак

Самодивите се заслушват в кавала. След малко мълчание.

Първа Самодива — Ой, махни-махни, сестро мила. Не е туй песен — жива жалба подйема пак овчаря. Елате при извора, цветя да натопим. Ето наши посестрими, изкъпали кръшни рамни снаги, доплитат коси… (Повежда ги към извора.)

Четвърта Самодива (с тия до нея, като им струва място) — Натопете цветя, сестрици. Дълга пътя от Добруджа сме бъхтали и двете, морни снаги в извор да изкъпем.

Първа Самодива (натопява с другите цветята си, сядат всички край извора и почват да вият венци) — Пристегнете ризи златокрайки — завийте венци, че горе вече закършат със сури елени нашите посестрими. Жив смок шиба — елен не чака!

Сплели вече коси, едните самодиви се защурват нагоре по хорището и из гората, а други остават да плетат венци. В същото време песента на кавала наяква и все по-широко оглася с тъжния си напев.

Втора Самодива (унесена в кавала) — Дума по дума несретна орис нарежда.

Трета Самодива — Слушайте да го слушаме Марварска песен — на песен на радост и воля. Сал жалби в таз земя в песни припяват.

Първа Самодива — Турци ил яничери, угри ли ил татари кръстом я не изрътиха с гробища! От тиха бяла Дунава, пряко Балкана, равни Румански полета, че до килиите на черника в Атон — всички все тая песен пеят.

Втора Самодива — Своя песен свири овчаря. Слушай. Своя жалба разправя. Из сърце му право извира.

Трета Самодива (заслушана заедно с другите в песента, след малко мълчание) — И тия звънци и тюмбеллеци. На неврокопски звънчар ходил да ги поръча, самичък сребро му занесъл: от сребно да ги излее. — Дума по дума от кавала поемат, един я на друг предават — песен на жалба далеч отпяват.

Втора Самодива — Дума ще и до Гюрга занесат — може да бленува, клетника! — Да чуе, що му е наболяло на сърце за нея.

Първа Самодива — Гюрга в горен пруст е прибрала свекърва още в залез-слънце… Ако доземе някой от песента му: — само моми и момци по седенки. Като рано осланени цветя ще наведат глави от нея; ще прокълнат и младост, и венчило.

Кавалът оттатък дигва глас; самодивите пак се смълчават и отведнъж — писва, прекършва песента, та всички, като са насядали край извора, трепват.

Втора Самодива (сепната) — Как прекърши песен изведнъж!

Трета Самодива (плахо) — Душа след песента из кавал излезе!

Втора Самодива — Млъкна всичко. Само тюмбеллеците се обаждат изпод земя, сякаш в село на умряло клепат.

Първа Самодива — Той и тъй ни жив — ни мъртъв се влачи след стадото. — Ний ли грижа ще берем по людски несрети!

Втора Самодива (като се подйема) — Ще ида: душа му на устни да сваря — с чемерни билки болест да прокудя.

Първа Самодива — Не е болест. — Остави го, сестро. Стадо е станал в кошари да притвори. В залиси и грижи — всички са таквизи — и радост хабят, и тъги забравят. (Към трета Самодива.) Ти, сестро, изви вече венец — хубост една!

Трета Самодива (която слага венче теменужки над чело) — Такъвзи исках — сама да го не сещам в руса коса… (Към втора Самодива, която, хванала два стръка в ръце, се е унесла в мисълта си и спряла да плете.) Дай и твоя да довием, сестрице — злакове вече между пръсти, ще ти повехнат, ти все овчаря вайкаш и мислиш.

Втора Самодива въздъхва тихо, навожда глава и пак захваща да вие венеца си мълчаливо.

Първа Самодива (след малко) — Кое младо на радост не се е нарадвало, невяста след година кому не додейва! — По сбори и панаири, по друмье и раздрумье, цял живот кярове по гурбет гонят, а невяста крее край свекър и свекърва и из ден в ден чака да се върне… Чака и гълта сама сълзи — някак жалба й други да не догади… Кога чак коса забелей и млада сила изцеди, ще отседне от коня и ще захлопа на порти той — със злато тежки кемери донесъл, тепърва живот да живей, на чест да се радва…

Трета Самодива — Дали и Гюрга вече си е отзела от Пирин, от хора нощем тъдява. Свряла се е като мърварка в село: ни очи смее да дигне, ни свекърва да прекърши воля.

Първа Самодива — Самодива само китки кичи и хора вий, поврага жалби и несрети, поврага залис и грижи! Ще си похабим радост за хоро тази вечер. — Отскубнете му два стръка кошута, венец по-здраво да вържа, че люшне ли се веднъж хорото — хоро не оставям накити да прибирам по коси!

Трета Самодива (като отскубва няколко стръка от обраслата брега кошута) — Островърха кошута извор Жива вода обрастя — На.

В това време на пътеката през пролома се явява, наметнал долама, Стилян, държи дълга гега в ръце. Той върви с наведена глава и без да погледне някого, иска да замине по падалата нагоре.

Първа Самодива (сегнала да земе стърковете кошута, щом забелязва овчаря, провиква се от мястото си) — Овчарьо, ти ли си оборил глава?

Втора Самодива — Като сянка се мярка и отминава.

Стилян (едва се извръща и като че пак иска да отмине) — Прибирам се на къшлата. И вятъра в гората утихна. Време е.

Трета Самодива — Не се спираш, ни продумваш. — Само песента ти слушаме зад рида.

Стилян (отчужден от тях, не може да се сприказва) — При кого да се спра?… Сам свиря, сам си паса стадото.

Първа Самодива — Забрави ни. — Забрави, що хора по нашите хорища си въртял с меден кавал, докато от хоро ни най-мила дружка откъсна!

Стилян (повръща се, пристъпва към самодивите няколко крачки и несетно завързва разговор) — Като възвие ума на човека въз друга страна — и него ще забравят, и той забравя… Ката вечер аз оттатък свиря и вий китки кичите отсам, пък ни аз вас чувам, ни вий мене.

Втора Самодива — Всички бяхме напред дъх притаили да те слушаме! Дума по дума как нареждаше кавала ти аз слушах.

Стилян — И да сте слушали… Ех, не са вече ония песни, що съм свирил в потайна доба из тези пусти тилилейски усои!

Втора Самодива — Кога прекърши песен изведнъж, като лист сърце ми трепна…

Стилян — Прекърших… уморих се вече блянове да бленувам и песни да пея самичък. В песен блянове да препявам… Днес пак бях запладнил стадо край дъба, под дъба седнах да отпочина. Заспал съм и засънувал — Гюрга ми иде да ме споходи — и жълъд падна да ме събуди! Не навял се пусти беломорец… Цял ден в ума си сън приповтарях, в късна вечер рекох с кавала и в песен да го препея… Ала ми вече додея! И станах оттатък, от Бистрица, пак надолу към село да погледна… Не се мярва сянка отнейде!… Ясен месец грее като слънце, стихнало е дол и бърдо в далнини, ама де ще по туй време друмник из друма!…

Втора Самодива — Сън ще скоро наяве да стане, овчарьо — не викай!

Първа Самодива — Земи пак кавал само, ела на хоро ни засвири!

Трета Самодива — Сън и по-мил отново наяве ще видиш — кога с Гюрга оброк си струвал и очи като извори самичък си й обричал да изпие.

Стилян — Де оброк тя да бе спечелила тогава! Сляп да тръгна по света — само тя пред мене да стои. Да я гледам както хоро повежда и мене с поглед прострелва! Камо тъй да бях ослепял, сал нея да гледам, с кавал песен за нея да пея… Сега в самост по цял ден затварям очи — веднъж да я хвана само, да я видя — както аз я знам — и не мога! (Махва отчаяно ръка и отминава нагоре по падалата към колибата си.) Не мога вече и песента й засвири…

Мълчаливо самодивите го изпращат с погледи. Втора Самодива пристъпва няколко стъпки след него.

Трета Самодива — Не бях го виждала такъвзи.

Втора Самодива — Сърце да ти се откъсне. (Като се повръща пак на мястото си.) Сама не зная какво да му продумам.

Първа Самодива — Каквото щеш хортувай! Коя дума у него сърце ще пробуди. — Кога се радвал на всички околовръст — всяко листо с ромона си му шептяло, всеки стрък се надигал пред очи му да го види — един сал блян спастрил у себе.

Трета Самодива — Слязва в село, един го дръпнал отсам — друг оттатък — самичък не вижда кога му обрали душата…

Още докато трите Самодиви вият край извора венци, горе на хорището други три захващат да свирят с уста, залавят се една други за ръка и вихром се завиват. В същото време младо Овчарче с крака, обвързани от нестригана козя кожа, се изправя горе на скалата да гледа хорото на самодивите.

Първа Самодива става и налага венец на глава. Подире й стават другите.

Трета Самодива — Какъв венец сви!

Първа Самодива — Стрък от всяко цвете преплетох в него — момина сълза и теменужки най-много! (Показва към самодивите, що са се завъртели на хорището.) Ха, тези завъртяха вече! Като подевки на мегданя. Гайда неписнала, моми и момци се не сбрали — те си тананикат сами и хепат.

Трета Самодива (показва нагоре към Овчарчето) — Над скалата и Малешината вече — и той да ги дебне и да ги подзема.

Самодивите се завъртяват няколко пъти. Овчарчето подсвирва весело горе от скалата, те се извръщат към него, разсмиват се и потъват пак в гората.

По пътеката през пролома се задава в празничната си селска премяна Гюрга Самодива. Тя се спира на пътеката, поглежда мълчаливо наоколо, като че си спомня за родните покрайнини, които пак вижда сега.

Гюрга Самодива (към самодивите, които наставали край извора със сдържан глас, като че чужда помежду им) — Венци ли край извора вийте? — Овчаря дали се е прибрал горе?

Втора Самодива — Гюрга!

Първа Самодива (и другите радостно и някак учудено се споглеждат и в един глас) — Гюрго!

Всички се втурват към нея. Тя отначало е сдържана, като че не може да се отпусне пред тях, а те любопитно я гледат и подйемат.

Трета Самодива — Той нея гони, тя него; ненагонили се, няма да се догонят.

Втора Самодива — Овчарьо, аз право думах — сън ще яве да стане!

Първа Самодива — Какви вихри са те погнали в потайна доба — пряко пусто горье, Гюрго, да дойдеш насам?

Гюрга Самодива (усмихната, без да се увлича) — Дойдох след година — година и повече мина — отвратки да ви сторя.

Първа Самодива — Гледай я, да й се ненагледаш, слушай я. — Отвратки! Не бе се чувала и тази дума по самодивско хорище!

Гюрга Самодива — На посестрими отвратки да сторя и своя овчар да видя…

Трета Самодива — Къщни грижи! Ой, Гюрго, как навождаш кротко лице, как тихо приказваш!

Втора Самодива (все още продължава да я оглежда и да й се любува) — И като грижовна стопанка се стъкнала!

Първа Самодива — И като въртокъщница приказва — вижте я!

Гюрга Самодива (разсмяна и отново като своя между свои) — Гледайте ме, нивга не сте ме виждали… Ой, дружки-посестрими, видях аз с грижи как радости вървят и от мъка как воля се ражда!

Първа Самодива — Радост през мъки и грижили ли си гонила да стигнеш, горкана!

Трета Самодива — Под ниска стряха, де денем и нощем черна мъка с неволя се боричкат, разпаса зелен пояс момински — лицето бръчки да набръчкат, ръце слинове да покрият и като съсухрена вейка да съсухрят снага…

Гюрга Самодива — Не знайте — недейте приказва… И в затънена глушина щом слънце надникне, злак побива; в кална локва сред село, сама видях аз — цяло небе се усмихва — по-ведро и по-весело, отколкото във висини!

Първа Самодива (радостно към другите) — Над всичко надсмогнала, волно се сърце под нищо не превило.

Гюрга Самодива — Сред схлупени стрехи хубост и живот подигнах; сред труд и робия хоро завих, мало и голямо повлякох. Младост всяко да отиграе, свойте неволи самичък всеки да стъпче. — Хе, тътнела е земя под моето хоро, дигала съм се до седмото небо!

Втора Самодива (която всичко време с напрегнато внимание слуша Гюрга Самодива. Към другите) — Каквото си беше! Само приказката й не се долавя сякаш…

Първа Самодива (като хваща с две ръце за рамена Гюрга Самодива, жадна да я слуша) — Разправяй, Гюрго — по долна земя по света какво си още видяла — познала. Разправяй, да чуем и ние!

Гюрга Самодива (иска да ги отмине) — Какво ще разправяме, сестрици… За приказка ли съм тръгнала тук! Чакайте, вакла овчаря — искам…

Втора Самодива (спира я) — Потрай, не бързай. Да те видим още.

Гюрга Самодива — Още. — Трудна-неволка съм била, сестрици, от сърце рожба добила. След мъка страшна, радост пламна в сърце ми — радост, що с думи се не изказва!

Трета Самодива (още по-удивена, към другите самодиви) — Трудна-неволка! От сърце?…

Гюрга Самодива — Вчера съм станала от легло — днес отново се родих! — С крила соколови съм литнала право на връх планина да кацна!

Първа Самодива (учудено отстъпва от нея, погледва я и плясва с ръце) — Имат ли вяра думите! — Ти ли си, Гюрго, не си ли?

Четвърта Самодива (която с няколко още заобикаля Гюрга Самодива, докато тя се разправя с другите. Гледа я, пипа я, като че иска да се увери дали наистина е тя) — Сребърен чапраз кръст пристяга.

Пета Самодива — И руси коси пак на две разплела…

Гюрга Самодива (иска да тръгне към къшлата вече, но самодивите не й дават път) — Забавихте ме. Чакайте. После ще познайте. После, като ви сама пак хоро поведа…

Трета Самодива (и всички обрадвани от думите й) — Хайде, да ни поведе пак хорото — в хорото да й се порадваме.

Втора Самодива (припва към колибата нагоре) — Аз ще овчарю хабер занеса!

Гюрга Самодива — Викайте всички вили-самовили хоро да извием. С думи, що се не изказва, с очи, що се не довижда — в хоро се всичко открива!…

Първа Самодива (като оставя Гюрга Самодива и се разтичва с другите) — Тичайте по върхове и ливади, викайте дружки-посестрими — вито хоро десетредо пак с Гюрга ще играем!

Всички Самодиви припват из гората и сепнати самодивски свистения се подйемат наоколо.

Гюрга Самодива тръгва нагоре към овчарската колиба, дето вече я е преварила втора Самодива.

Втора Самодива (хлопа на колибата на овчаря) — Я излез, излез, овчарьо, сън се наяве обърна!

Стилян (излиза из колибата си мрачен и замаян, не може изведнъж да разбере) — А? Мен ли викаш?

Втора Самодива (показва му към Гюрга Самодива) — Я погледни, само погледни — кой иде отдолу!

Гюрга Самодива (спряна на едно падало) — И да види сам не ще очи повярва!

Втора Самодива отминава в гората и под лунните лъчи на самодивското хорище остават само Стилян и Гюрга Самодива.

Стилян (когато чува гласа на невястата си, трепва радостно, но изведнъж тръгва към нея) — Аз знаех: нощ на ден се обръща, ден на нощ, стига да речеш да тръгнеш!

Гюрга Самодива — Не дойде ти, аз дойдох!

Стилян навожда мълчаливо глава и заедно с Гюрга Самодива тръгват надолу.

Гюрга Самодива (след малко) — За Петровден, с бяла харкома ракия, чак отвън село излязох — всички кехаи и овчари си дойдоха, само тебе няма. По Илинден — от песни и веселби всяка къща гърмеше, само нашата в глушина остана…

Стилян — Кога е било то за Петровден или Илинден овчари и кехаи — аз да не тръгна да ги поведа! — През колиби ли, села минехме: всички знаеха, Стиляновата дружина върви… Пък в наше село! Войвода, ни цар тъй са те срещали.

Гюрга Самодива — Само откога заведе невяста в къщи, изстина ти сърце от всичко.

Стилян — Недей, Гюрго. Овчар не е оставил невяста — печалби по гурбет да гони. Не съм за иманье аз като други… Питай ме оставила ли ме е мисъл ден и нощ за тебе. Ама как излязох из къщи…

Гюрга Самодива — Скарахте се с майка. — Ни те видях, ни ми се обади.

Стилян — Мен и тъй беше ми се стегнала душата край къщи. Цяла зима все работа и грижи. Запролети се вече, гората шуми, подйема пай свойта песен за воля — пък в къщи — един насам тегли, други нататък: кого да гледам, да слушам? — Едвам ви придобра веднъж — виж, мама казала, ти си й посрещнала приказка…

Гюрга Самодива (която безучастно слуша поплаките му) — Къщни разправии… И тука още ли се вайкаш и мислиш!

Стилян — Те ме от къщи прокудиха.

Гюрга Самодива — Не си товаря аз душа! — Дето станат, там да останат.

Стилян — Нехаеш ти — теб никой те не задява. Всичко на мене вървеше да трие сол на главата.

Гюрга Самодива — Като спреш да ги слушаш — ще вървят.

Стилян — Много пъти все ме налиташе, веднъж ми причерня — ще се върна, радостта и младините си да намеря пак, никой за нищо да не ме закача. Птичка в оставено гнездо се повръща и пак виква от сърце да запей — повърнах се и аз, ала още като погледнах запустялата колиба! — Същия Пирин с тъмни усои, същите тъмни рудини, стадо да разтиряш колко щеш, само сключило се сърце — ни хубост да гледам ще видя, ни лъх да полъхне ще ми разведри тъгата. Свел съм глава, по цял ден мисля за в къщи. Избягах уж, пък мисълта ми не се откъсва оттам. — Няма ли, виках си веднъж Гюрга — да доде да ме споходи! На нея бари да домилея!

Гюрга Самодива — И да ми е милно домилявало, овчарьо… Остави ме трудна-неволка: тебе не се откъсва мисъл от къщи, пък аз бях прикована…

Стилян (учудено я поглежда и смутен) — Трудна-неволка? Че… да бих знал!…

Гюрга Самодива (свенливо) — Да тръгна из село — тъй ли искаш ти — всички да ме чуят…

Стилян (иска да се оправдава) — Ама аз да знаех, Гюрго… Как би те оставил в къщи тъй…

Гюрга Самодива — Ти тръгна да си дириш младините. — Пролетта цяло село плувнало в облаци, разцъфтели дървеса — още няма мъка, ни грижа. — Като захванаха да се наливат и зреят плодове, като клюмнаха натежали класове по нивята — глъхна навред, всичко натегна, зачака часа си…

Стилян — Зачака…

Гюрга Самодива — Сама-саминка до прозореца в къщи и аз, гледах в насрещни градини как по слънцето въртят от сутрин до вечер високо дръжье слънчогледите. В зори като се завият към изгрев — цял ден по него, не остава ни дъх, ни сок у тях — и вечер пак ще сведат чела над корените си в земята.

Стилян — Забиеш ли корени в земята: и слънцето да стигнеш нагоре, пак ще клюмнеш над корените си…

Гюрга Самодива — Чичо ти Костадин издъхнал, дойдоха да кажат веднъж.

Стилян — И чичо Костадин се поминал?

Гюрга Самодива — Заклепа клепалото. Откъсне се един звън, протегне се над село, втори-трети — както бях се превила до прозореца…

Стилян — Горкия чичо Костадин!

Гюрга Самодива — Мъка ме разтърси цяла. Скочих — не мога да си намеря място из къщи. Тръшнах се — една ръка ми хвана сърцето, ще го изскубе сякаш… И подире… подире като утихна всичко, като ми светна пред очи, сред тишината се обади с ясния си гласец моя аждерко… Защо не беше, овчарьо мой, да го чуеш и ти!

Стилян (радостно) — Ой, Гюрго, мойта момчана рожба!

Гюрга Самодива — Тъй леко-леко ми стана на душата — себе си и всичко отново познах в света. Вчера не ме сдържа на постеля, днес ми стана тясно из къщи. — Майка да бави рожбата ми, аз литнах като птичка към тебе!

Стилян (не може да удържи радостта си) — Гюрго! Нов живот с галено чедо. — Отсега вече нов живот на нова радост! — С тебе двама край него — при него, — хайде…

Недовършили още реч, Стилян и Гюрга Самодива, Овчарчето пак се изстъпва на скалата. След малко сепнати свистения се подйемат, зашумяват дървеса и ветви и през рида отгоре от гората се показват припнали към хорището самодивите, препасани с бръшлян и окичени с венци и цветя.

Първа Самодива (припнала към Гюрга Самодива) — Хайде, Гюрго, всички дружки-посестрими идат — с първа сила хоро да ни поведеш! Ти поведи, ний подир тебе — да свием, извием както си знаем!

Гюрга Самодива (готова, разперя ръце и се налавят една до друга) — Ето ме, дружки! Хващайте една за друга — в хоро радост да отиграем! — Овчаря мой пак ще надуй кавала: песен за нов живот и нова младост!

Стилян (трепва и измъква от пояс кавала) — Гюргина песен — дръжте се добре, слушайте — що вели кавал, говори!…

Трета Самодива — Хайдете, дружки-посестрими, Стилян кавала подйема.

Стилян — Подйе го той вече и ще свири — Гюрга Самодива хоро да играе — сам Ирин-Пирин ще му приглаша!

Стилян се обляга настрана до един бряст и надува кавала.

Самодивите подйемат скокливо хоро и запяват тихо:

Заградила

самовила

вито кале —

ни на небо,

ни на земя,

най в сърцето

на овчаря.

Тя във него да живее,

във калето —

във сърцето:

тя във него, той във нея!

Заградила

самовила

вито кале —

ни на небо,

ни на земя,

най в сърцето

на овчаря.

Всички самодиви се пущат.

Втора Самодива — Свириш, бог убил те, овчарьо, в кавала душа говори!

Стилян (хвърля се да прегърне Гюрга Самодива) — На нова младост песента! От хоро те зех, в хорото те познах пак, Гюрго…

Гюрга Самодива — Мъжка е сила у тебе. Тъй си ми драг, овчарьо!

И двамата се прегръщат и целуват. Самодивите подкачат пак хорото около им и подйемат песента.

Действие трето

Късна есен полъхва над посърнали дворища и градини, пред прозорците на някогашната бабина Петканина стая. Тук-там по колове на плетищата се жълтее тиква, свесла мисири висят някъде под дълга стряха, по стените съхнат върви червени петелки. Вътре, в къщи, всичко е отново прередено. Пречките на прозорците изрязани, нови хубави постелки красят навред, стените добре измазани и тънки первази се вият наоколо. В прибраното огнище гори слаб огън, под стария иконостас е изправена шарена ракла, а над нея е провесена от тавана цедилка — люлка за детето.

Още отрано захваща да се смръква и през прозорците се забелязва как един след друг комините по покривите задимяват с гъстия си чер дим. Отдолу под чардака се чува проточеният блей на овце, който от време на време пресичат дрезгави кукуригания на петлите из махалата. Морна дрямка е налегнала над всичко околовръст.

Стилян, с вехти и поизтрити дрехи, по антерия, се е претегнал лениво на миндеря, дреме мълчаливо. Гюрга Самодива, празнично стъкмена — причесана, със свързана на чело забрадка със злата огърлица на шия, е приседнала на шарената ракла, зела в ръце рожбата си и я бави.

Гюрга Самодива (срещайки с показалец пръстчето на детето) — Хай, мамино мило чедо, хай — бо-о-о-т, бо-о-о-т! Няма да плаче мойта рожба попана — не е хубаво, като плаче! Хай пак — бо-о бо-о-т… Ха, тъй! Не обичам аз детето ми, като плаче. Разкриви уста, набръчка веждички, разцили се… Виж, личицето му — слънце светва, като се усмихне! Хайде сега в люлката да наня… (Не го сложила още в люлката и детето пак се разплаква. Тя скача и го носи насам-нататък из стаята. Като че й е додеяло.) Е-е-е, хайде пак!

Стилян (лениво подига глава, сякаш вече всичко му се е отщяло от света) — А? Какво го гълчиш?

Гюрга Самодива — Ще го гълча ами! Цял ден не ме остави да излезя от къщи.

Стилян — Къде ще вървиш? (Като се понадига да надзърне през прозореца.) Я виж какво е облачно навън — тази сутрин беше захванало и да ръми. — Таквози време не е ни за ходене, ни за работа. (Клюмва отново на миндеря.)

Гюрга Самодива — Хайде, пак! От сутрин до вечер ти само дреми тук и аз да стоя да бавя този немирник…

Стилян (надига се, протяга ръце и се прозява) — А-а-а!

Гюрга Самодива — Той плаче, не млъква, ти се прозяваш и не продумваш дума.

Стилян — Женени хора — какво искаш да приказваме. Всичко, дето е било за приказка помежду ни — изприказвали сме го.

Гюрга Самодива — Други път бари Пенка идеше да го земе от ръцете ми надвечер, сега — отишла е да гледа хорото — и нея я няма… Пък тези овци какво са се разблеяли, да са зажалили отзарана.

Стилян — Каза ми съседа, ще доде да помогне днес да изринем кошарата. — Не ги изкарах, блеят.

Гюрга Самодива — И вий ще ринете кошарата днес…

Стилян — Петковден ли, ще кажеш. Този празник ний повече сме го вардили за майка ми. (Изведнъж се сеща сам.) Ами? — Тя днес тряба да посреща оттатък — ний не отидохме да я видим бари.

Гюрга Самодива — Едвам по тъмна вечеря ти дойде на ум. — Тъй ли ще отидеш оттатък?

Стилян — Врече ми се съседа, ще доде да ме вика, ти казвам.

Гюрга Самодива — На какво приличаш в тези дрипи и как се търпиш!

Стилян — Е, на кого приличам — на себе си ще приличам…

Гюрга Самодива — Като погледна през прозореца към хорото: всеки се запършил — пременил, драго му е, че живее — пък ти…

Стилян — Защото е на хорото — стъкнал се, пременил се — ще ти напълни очите. Я да го видиш у тях! — Ама ти мене само виждаш… тъй поотпуснал съм се; е, то се разбира, като ме гледаш ката ден все тъй, людските хора по ще ги смяташ за нещо…

Гюрга Самодива — И на хоро, и в къщи — по премяната си личи всеки.

Стилян — Ами… По нас има една приказка — знаеш ли я — хубавия кон и под съдран чул…

Гюрга Самодива — Ти всичките мъдрини на бабите из махалата чуваш и идеш да ми ги повтаряш — на ум да ме учиш.

Стилян (свива рамена) — Тъй си е приказката, ти казвам.

Гюрга Самодива — Няма от людски приказки ум да земам аз, ами ела да ти извадя дрехи да се облечеш.

Стилян (Става и тръгва да излязва) — По-напред да видя съседа няма ли да доде. Чакай!

Гюрга Самодива — Премени се, стегни — сам да се познаеш, като се погледнеш. В премени да сетиш — и сила, и радост…

Стилян — Подире ще се върна да се преоблека. — Като ме искаш пременен, да се пременя.

Гюрга Самодива — Ако видиш Пенка навън, кажи й да доде да побави този размирник — няма да ме остави на хорото да отида!

Стилян — Ще я проводя. — Приготви ми дрехи, ще се преоблека — двама ще идем.

Гюрга Самодива — Никого не чакам! Аз ще отида. Само тя да го вземе от ръцете ми.

Стилян излиза. Отвън писва гайда.

Гюрга Самодива (става още по-нетърпелива. Ту снове нагоре-надолу да замирява детето, ту пък се спира и занича през прозореца нататък към хорото) — Ей писна гайдата, хороводника пак разпери ръце. — На, залюшнаха се по него и моми, и момци. Хорото никого не чака! Който се е уморил овреме или съвсем не е смогнал да се хване — няма да се спре за него. Да стои настрана и ай тъй като мене да гледа от прозореца. Ама аз не съм се още уморила! Нито като овчаря ми се е отщял света. Този пакостник не ме пуща! Иска от хорото да ме откъсне! — Ха, горе на нашите хора всяка отде се подаде, тича да се хване — коя отстрана ще остане да гледа!

Влиза Пенка, но сега причесана и окичена, с огърлица рубета на врата, в ново сукманче и с нови папуци — едвам се познава.

Пенка — Како Гюрго, батю Стилян ме проводи при тебе.

Гюрга Самодива (която занича през прозореца и не вижда, кога влиза Пенка) — Цял ден не се вести, Пенке!

Пенка — А-а, батю Стилян ме срещна на вратата! Аз идех с буля Дойновица. Тя отиде при баба Петкана оттатък.

Гюрга Самодива (като забелязва пременената Пенка) — Ама ти — я какво си се пременила. Сукманя ти нов, огърлица рубета на врата — мома за хорото!

Пенка (навежда очи) — Цяло лято износвах с овцете какиния вехтия. Сега овцете ги закараха на къшлата. Мама ми скрои нов. Да имам за в празник.

Гюрга Самодива — Няма вече да рачиш да стоиш да залъгваш тоя плачливко — аз да прескоча на хорото, да обиколя.

Пенка — Иди, како Гюрго. Ще остана да го залъгвам. Кака е на хорото — аз съм коритана.

Гюрга Самодива (подава й детето, изправя се пред огледалото и бързо си оправя косите) — На, тури го в люлката. Да го приспиш. — Ти на премените си и на хорото не искаш ли да се радваш!

Пенка — Нали тъй, како Гюрго — че като съм коритана! — Редяхме се напред у дома, пък кака ми се присмива: за кого се стягаш — ще доде ли някой да се хване до мене.

Гюрга Самодива — Ти й кажи — аз за мен си се редя, аз да съм хубава!

Пенка — Аз тъй й казах. Никой да не ме види и никой да не се хване до мен… Аз да си поиграя, да си се понарадвам пременена… Като е пременен човек тъй… на него самичък му е драго…

Гюрга Самодива — Радваш ли се сама на себе си, всичко ще ти се радва наоколо, Пенке. (Отваря раклата, изважда няколко нови дрехи и ги слага върху миндеря.) Тъй и на батя си Стиляна да кажеш. Като доде, да му дадеш тези дрехи да се премени и той.

Пенка — Ще му ги дам.

Гюрга Самодива тръгва да излиза, но детето писва подире й и тя се повръща пак.

Гюрга Самодива — Щом тръгнах, писна пак!

Пенка (мъчи се да замири детето, което продължава да плаче) — Той е хрисим… Той ще мълчи… С-с-ст… Аз ще му изпея най-хубавата песен, дето зная…

Гюрга Самодива (вижда, детето не млъква, и отново го поема) — Песни му пей, залъгвай го както щеш — той на майка си врата иска да превие… Отсега още и той!

Пенка — Да отида пак от ос-крушата на таласъмената къща да донеса горилки, како Гюрго. Както онзи ден — да изгорим плача.

Гюрга Самодива — Тичай, Пенке. Той няма да млъкне. Все с крушови горилки трябва да му горим плача.

Пенка (припва навън) — Ай сега!

Пенка изскача навън и преди да притвори вратата, влиза от чардака Старата жена, пак стегната и пременена като пролетес.

Старата жена (с влизането си и бърза да се ръкува) — Добър ден, невясто. За много години. Да е жива свекърва ти… (Като се огледва.) Ами сватята Пенка къде е? Де ви са гостите?

Гюрга Самодива — Оттатък. Тя там се нареди и там трябва да посреща.

Старата жена — Слязох с нашите моми за хорото, отбих се при Дойновица — тя дошла тук. И аз тръгнах направо, без да питам — нали имате ден. Рекох, наредила си се, за Сватята посрещаш.

Гюрга Самодива — А-а, сега никого не посрещам. Бързам за хорото.

Старата жена — Върви, върви. Аз няма да те бавя. Няма да сядам биля. — Че оттатък при брашнянката проводихте сватята Петкана, а?

Гюрга Самодива — Не сме я провождали. Тя се пречисти оттатък, измете и се пренесе.

Старата жена — Ех, да ви остави вас на по-широчко. — Я, какви си постлала-наредила; пролетес не беше тъй, като идвах.

Гюрга Самодива — Пролетес майка всички губерчета и постилки в диплуза държеше — сякаш за в диплуза да стоят са тъкани.

Старата жена (прихва да се смее) — Пък ти, като отиде тя оттатък, извади целия диплуз и го постла.

Гюрга Самодива — Не мога аз да търпя в пуста къща горница пълна с дрехи.

Старата жена (смее се още по-силно) — Ха-ха-ха! Че и пречките на прозорците си ги изрязала. — И не те е страх от нищо.

Гюрга Самодива — Тук на всички е оживял страх на сърце. Всеки се затворил, свил — да се не покаже, да го не видят… Има ли по-страшна неволя — тъй цял живот в къщи като в затвор?

Старата жена — Ха-ха-ха! Когато дода у вас, все ще чуя някоя нова от тебе, невясто… На толкози години жена станах, таквази приказка не бях чувала… Чакай-чакай, аз сватята Петкана да видя; тя как е, какво ще каже на туй!…

Пенка се повръща с крушови горилки в ръка. Старата жена тръгва да си отива.

Гюрга Самодива (към Пенка) — Тури на огъня да запалиш горилките.

Пенка (слага горилките в огнището) — Те са сухи, сега ще пламнат!

Старата жена (като се повръща от вратата) — Ами какво чуваме, невясто — Истина ли е? — Дойновица щяла да повтаря. Искал я някой вдовец — хем заможен и само едно дете имал. Като й е излязъл пък късметя — да се омъжи. Млада жена защо ще чака!

Гюрга Самодива — Не зная. Нищо не съм чувала.

Старата жена — Един плет ви дели — бива ли тъй да не се чувате! Ний горе чак на колибите се научихме… Тя нали е оттатък, аз сега ще я видя. — Хай да те не бавя за хорото! — Млада булка беше сватята Петкана, на днешний ден й съм ходила за много години оттатък до брашнянката и сега на старини пак.

Старата жена излиза. Пенка дигва запалените горилки от огъня.

Пенка — Хай сега, како Гюрго, бягай да гоня плача.

Гюрга Самодива — Да го гониш и жив да го изгориш, дето разплаква мойто попано момче! (Хуква наоколо из къщи, по нея с горилката тича Пенка. След като обикалят веднъж, спират се сред къщи). — Що си погнала да гониш, Пенка?

Пенка — Плач гоня да изгоря — твойто момче да не разплаква!

Гюрга Самодива — Гони, гони, в огъня да го загониш чак!

Пенка обикаля още веднъж тичешком наоколо и хвърля гранките в камината.

Гюрга Самодива (подава детето на Пенка) — На, земи го сега — плача му изгорихме.

Гюрга Самодива бързешком изскача из къщи. Пенка носи из стаята детето, което се е комахай замирило.

Пенка — Той сега ще спи — да порасте… Като майка си голям. (Спира се до прозореца и занича навън.) Ей, кака Гюрга отиде на хорото и право до батя Бойка… (Слага детето в люлката, люлее го и пак занича през прозореца. Отвън изведнъж дига глас гайдата.) Щом се хвана — и гайдаря тропнатата! Задруса се цялото хоро!… (Тя затананиква да приглаша на гайдата, после захваща край люлката излеком да потропва, докато се увлича в свирнята на гайдата и почва да тананика и сама да се хепа из къщи).

След малко се повръща Стилян и Пенка се смирява мълчаливо настрана. Още щом отваря вратата той, от чардака се зачува викът на Дойновица, която сега иде с черна салтамарка, препасана с чиста престилка и малко по-прибрана.

Дойновица — Стиляне, Стиляне! Чуй да ти кажа нещо!

Стилян (чака я да влезе и притваря вратите) — Какво е то?

Дойновица (с влизането си се огледва наоколо) — Тук няма ли никого? — При Стрина бях оттатък, видях те, че станах да дода да ти кажа. — Аз вече ще се женя, на друга къща ще отида и както казваше моя мъж, бог да го прости — човек да не става на чуждо гърне меродия, — ама… толкози години съм живяла с вас, мъчно ми е за тука. Че най ми е мъчно за Стрина. Рекох, ще се пресрамя да ти кажа една дума, пък ти, ако щеш, чуй!

Стилян — Е, казвай де. Ти каквото отдалеч го засука!…

Дойновица (с повдигнат изведнъж глас) — Бре Стиляне! Очите ти ли тази твоя Гюргя изпи, да ослепя — не виждаш в къщи какво става — пред тебе?

Стилян (поджегнат, изведнъж строго я смерва с очи) — Какво става в къщата ми?

Дойновица — Амчи самичък ако не виждаш, най-подир не чуваш ли барим какво шушукат зад гърба ти?

Стилян (скача и със стиснати пестници ходи из къщи) — Пак ли захванаха да шушукат! Кой шушука? — Ай сега ще им дам да ме разберат!

Дойновица — Кого ще уплашиш? Ти в къщата си виж. Какво ти са криви людските хора, че приказвали. Бог да го прости моя мъж, той тъй викаше: то ако не е за приказка, няма да се приказва! — Хич, ти майки си, дето е треперела прах да не падне върху тебе, да я накараш на старини да си остави къщата, там до брашнянката в един курник да си свий! На Петковден гостите си в него да посреща.

Стилян (като чува името на майка си, лицето му потъмнява и изведнъж се смирява) — Мама ли? — Да не би тя да ти е казала нещо, да додеш да ми кажеш?

Дойновица — Тъкмо. Намерил си. Не други, ами Стрина ще си изтърве от зъбите езика. — Що ми тряба мене тя да ми казва.

Стилян — Аз на майка си в нищо не искам да се вмесвам, нито да й преправям нещо — тряба да знаеш. — Оставил съм я на волята й. Тука с нас ли иска да живей, оттатък ли — тя сама си знай. Не съм й нищо думал. — Като слязох от къшлата, намерих я, замазала си до брашнянката, постлала си — отделила се сама там.

Дойновица — Чакай сега! Знаеш ли как е плакала пред мене Стрина, като се скарахте, да отиде ти горе на къшлата и не искаше да се прибереш? Само когато ровехме чича Костадина, да можеше отнейде да видиш какво й беше. От всяка страна я дърпат и питат за тебе, пък тя преглъща и навожда глава.

Стилян — То то мина. Забравихме туй и ний, и тя.

Дойновица — Ба, тя не го е забравила. Щом не се върна за Петровден ти и тя захвана да си маже оттатък. — Не ща, викаше, да стоя помежду им, да им развалям живота. То най-широка къща за две жени е тясна.

Стилян (дига рамене) — Дето ще й главоболим и да се притеснява при нас. — Тя там ще си бъде по-добре.

Дойновица — Настрана, а? Ами тебе как ти дава сърце? — Хората си довеждат невяста да шета на майка им, пък ти твойта я доведе, да я изпъдихте от къщата й. Сама да си шета, да си готви, кърпите и ризите си на деня си да ги пере сама.

Стилян (отново захваща да се разхожда) — Какви ризи и кърпи — аз нищо не зная!

Дойновица — Отвори, че ги виж: прострени по върлината на чардака отвън.

Стилян — Не зная! Отде се намери да додеш над главата ми и ти — да ми приказваш сега тези!

Дойновица — Стрина като не смее, рекох, аз ще ида!

Стилян — Аз вече нищо не мога в тази къща. Да ме оставят всички на мира! Да прави всеки каквото иска.

Дойновица — Туй я боли и Стрина най-много! — Тя другото ще преглътне и на свойта си как да е надвиа. Ама туй — Гюрга да ти прави къщата за смях пред цялото село, пък ти да се стъписваш пред нея!

Стилян (раздразнено) — Кой е взел връх над мене? Отде знаете вий какво става в къщата ми, че си пъхате гагата тук? Дохождаш и ти, и таквизи като тебе: само майка ми да ядосвате и да я подскоросвате срещу нас!

Дойновица (кръсти се и се вери) — На, езика ми да изсъхне, ако съм продумала дума! — Амчи не сте в гората — нали ви виждат хората. Сватята напред — запътила се горе от колибите чак за много години на Стрина да доде. Върви, както си знае, Гюрга я посреща — ни да покани морната жена, ни добре дошла. — Оттатък свекърва ми се е настанила… Нямам сега време гости да посрещам, аз на хорото съм тръгнала!

Стилян — Хъм, че ти тука ли беше? Отде знаеш пък и как е рекла?

Дойновица — Сватята нали доде при Стрина и ни разправи всичко.

Стилян — Какво ви разправи? — Че Гюрга я изпъдила оттук?

Дойновица (мънка) — Амчи-и-и и да не е съвсем тъй — тъй се казва. Бог да го прости моя мъж, той тъй викаше: хората не ще ти рекат ей ти, куме, право в очи, ти самичък трябва да го проумееш!

Стилян (сърдито) — Вий от сламката греда правите! Само с крамоли и раздори да разнебищате тази къща!

Дойновица — Твойта къща невястата ти я разнебища!

Стилян — Заплитате ме и мене във вашите разправии — седнах да ви слушам и да ви разправям — на махлянска клюкарка да замязам!

Дойновица — То на една къща честта стопанката я дига — тъй вика този мъж, дето ще ме земе. Пък бог да го прости моя мъж, той тъй казваше: по къщата си личи честта на човека.

Стилян (кипи, сърдито) — И мъж ти, дето умрял, и този, дето ще те вземе, и ти с твойте приказки, които предъвкваш — махвайте се, пръждома ви главата!

Дойновица — Ха, дано и мене, и мъжа ми, и този, дето ще ме земе, цяло село да ни знае. Аз, като се ожених, имах страха на мъжа си, докато му доведоха коня и ми казаха, че е умрял. Вдовица останах и пак не съм като невястата ти…

Стилян (пресича я) — Какво? Ама ти с мойта невяста ще се равняваш?

Дойновица — Няма да се равня. Като нея аз не съм проумявала нещо — да зарежа мъжа си, на своя глава да тръгна!

Стилян — Че ти имаш ли глава и тя да може да проуми нещо? Досега все: бог да прости моя мъж, той тъй викаше — държеше, сега пък — тоз, дето ще ме земе, тъй вика…

Дойновица — Е, аз не знам друго. Друго не ми влиза в работата. Останах млада вдовица, което бях чула от мъжа си, него държах. И благодаря на бога, не му зачерних името. На и досега коня му не дадох да продадат. Гюрга не рачи да забради чер ръчаник до третините на чича Костадина — аз, чак под венчило като тръгна, ще го снема! — Хората ме виждат каква съм. Затуй ми излезе пак късметя — човека самичък проводи да ме иска.

Стилян (като че на себе си, гневно) — Ще те видят. Всички сте една стока!

Дойновица — Ти гледай невястата си. При жив мъж още не беше годинясала в село и…

Стилян (втренчил широко отворени очи в нея и едвам се владее) — Какво мойта невяста? — Казвай де! — Какво да я гледам?

Дойновица (показва му с ръка към хорото) — Обърни се през прозореца, виж я! — Какво аз ще ти казвам. — Пред цяло село Бойко кехаята си я подвлякъл — де бре, не ще да знай! Като да си е негова!…

Стилян (настръхнал, отива и отваря вратата към чардака) — Оттука! Вън оттука!

Дойновица (разтреперана, се дръпва към вратата) — Аз ще си отида! Нищо вече няма да ти казвам. Няма да ме видиш. (Като излиза на чардака, малко по-смело.) Тя тази ръка, дето на майка се е дигала…

Стилян (вика гневно и я заглушава) — От къщата ми, ти казвам! — Да не си пристъпила още един път този праг! (Тръшва след нея силно вратата, мъчи се да се успокои и се разхожда насам-нататък из стаята.) Добре Гюрга не беше тука да ме види и тя. — На какво се обърнахме…

Пенка (след малко мълчание, тихо) — Батю Стиляне, кака Гюрга ти остави тука чисти дрехи. Каза, като се върнеш, да се преоблечеш.

Стилян (отива при раклата, похваща само дрехите и пак ги оставя на мястото им) — За кога вече ще се обличам и аз! Не се облякох с Гюрга — тя отиде на хорото да играй. Да дойде Дойновица да ми надума каквото си иска!

Пенка — На кака Гюрга буля Дойновица никога не смее тъй.

Стилян — Тя кога Гюрга е тука и не помирисва насам…

Пенка — Хем кака Гюрга нито се кара с нея, нито й е рекла някога…

Стилян — Аз стоя да се карам и да се бия с всички. — Затуй ще остане у мене сърце и за премяната си да мисля, и на хоро да отида!

Пенка — Няма ли да отидеш? — Е, тогази ти варди детето, пък аз да отида на хорото още малко.

Стилян — Хайде върви.

Пенка изскача. Когато отваря вратите, на чардака се мярва баба Петкана, събира по върлината прострените си дрехи и занича насам.

Стилян (забелязал изведнъж майка си, отива и се изправя на прага) — Какво, майко! Какво заничаш през прага? И ти ли не рачиш да влезеш тука при мене?

Баба Петкана (още на чардака, помайва се да влезе и мънка) — Бях простряла на върлината, че го събирам. Какво да влизам по вечеря вече…

Баба Петкана с нов чер сукман и хубава подшита салтамарка, влиза и държа няколко прани бели кърпи в ръка.

Стилян — Останал сам-самичък в къщи — само овцете се разблеяли под чердака, на поразия и те сякаш! — Днес празник, пък я ме виж в какви дрипи съм. Че и ти не искаш да додеш при мене.

Баба Петкана — Невястата няма ли я?

Стилян — Отишла на хорото, пък аз останах да стоя при детето. Бавач станах. — Мини, седни де! Захвана да чакаш и ти да те каня като людска ли?

Баба Петкана (сяда на миндеря и почва да гъни кърпите) — аз рекох, вий ще додете при мене оттатък. Нали посрещах днес.

Стилян — Ачи един празник е, дето ще се премени човек, ще се срещне с хора — да познае, и той че живее, — пък ний със залисията си забъркахме вече и делник, и празник. Чак по тъмна вечеря ми дойде на ум, че днес Петковден беше.

Баба Петкана (навела глава и с благ, тих глас) — От отзарана аз все ви се надявах. И съседи, и роднини — никой не ме забрави. Сватята горе от колибите слязла да ме зачете. — Мислех си, бари за Петковден вий няма да ме оставите…

Стилян (присяда до миндеря и заробял пред майка си, мъчително кърши рамена, като че не знае какво да каже) — Ами нали ти казвам, майко… — И ти сега, като че сме людски. — Днес цял ден чаках съседа да ми помогне да очистим кошарата. Той не доде и аз — на!…

Баба Петкана — Станахме людски, Стиляне. По-напред — по пол година се не виждахме и пак ти не мислеше. Пък сега в един двор сме и не ти иде на ум за майка ти.

Стилян — Ама, майко, недей тъй… Аз, като додох да ти целуна ръка да се простим, нали ти казах.

Баба Петкана — Понякога нощем подпрат се клепки, не мога да заспя. Стоя и си мисля. — Добре не е жив баща ти. Да доде той да види къщата си. Един-едничък син да имам и на старини да се отделя от него. На две огнища огън да се кладе, да гледат всички, два комини че димят у дома. — Ще си вземе главата и отново в гроба си ще се повърне.

Стилян — Мене лесно ли ми е да гледам туй, майко? Мислиш, лесно ли е? Какво да правя? Тебе не ти харесва при нас… На, станаха личби, дето и не бях ги помислял някога! — Пък Гюрга не е таквази. Не знаеш ли какъв живот е тя живяла! Аз се превих и аз търпявам всичко, ама тя не може тъй, да се залиса — никога да не помисли за себе. И работа, и шетня, всичко с радост ще захване и на весела игра ще го обърне. Таквази е тя. Тебе пък не ти харесва туй.

Баба Петкана — Стига сме одумвали невястата. Какво е крива тя? Помежду ни тя е людски човек. От людските ли ний с тебе — майка и син — ще искаме да ни нареждат живота.

Стилян — Тогази какво искаш от мене? Да е на ръката ми само. Кажи! Аз тука от ден на ден по се замайвам. Не зная вече — не мога. Не остана у мене ни ум, ни сърце.

Баба Петкана — И аз не зная. Какво ще искам от тебе. (Дълбоко въздъхва.) Какво съм си мислила, на какво се надявах, пък то излезе…

Стилян — Защо не кажеш? Какво си мислила?

Баба Петкана — Доведе ме баща ти в тази къща, ни свекър ми продумва, ни свекърва рачи да ме види. Оттатък превихме се и двама до брашнянката и чак кога свекърва ми се помина, излязохме тук — да шетам на дяда ти.

Стилян — Умря подире и баща ми — доде ме отгледаш да порасна, бял ден не видя. Пък аз порастох да дигна на тебе…

Баба Петкана — И що съм се грижа грижила, що съм сълзи изплакала подире ти…

Стилян — Знам. Всичко знам. Какво ще ми го повтаряш сега туй.

Баба Петкана — Само по-миналата есен, като подкарахте овцете на зимовище. Излязваме отвън село да ви изпроводим — коя туй поръчва на сина си, коя онуй — аз само като погледна до мене Дойновица с черния ръчаник — схващат ми се челюстите, не мога да продумам дума. Разправихме се, тръгнахме си с чича ти Костадина; той ме раздумва, дава ми клонче да си занеса — че съм изпратила син и го чакам, — аз нищо не чувам целия път. Като се върнах в къщи, та ме лъхна оназ пустош, като седнах ай тука до прозореца, да заплаках! Къде те изпроводих? Какво не е ставало по туй Ениджевардарско поле и на колко кехаи и овчари само коня са докарали оттам!

Стилян — Де онуй време! Тогази туй ли бях аз! С чобани-арнаути там по Вардара се разправях, — дигнех ли гега на някого да настръхна: три пъти по-голям ставах!… Беше то вече. Сега като жена — с Дойновица се разправям. (Свива рамене и едвам си сдържа сълзите.) Каква беше тази мойта, как се превъртя всичко и какво стана с мене, майко — не мога самичък нищо да проумея! Не съм вече ни за себе си, ни за тебе — не съм аз!

Баба Петкана (като че унесена в себе си) — Все днес за утре оставях, от таз година за догодина — да се прибереш, да се сберем, че тогава и аз да видя нещо от този свят. Пък то. — Сега вече колко ми остана да живея и колкото ми е останало за какво ли ще го — (След малко мъчително мълчание.) Хайде вече да си вървя — хорото се разваля, ще си доде невястата, ще ме свари тук.

Стилян — Къде, майко? Какво, като те свари Гюрга тук? Защо все като людска?…

Баба Петкана (станала да си ходи) — Като се счупи един път джама, срещай черепите колкото щеш — не се кърпи вече.

Разговора пресичат смехът и веселите викове на Гюрга Самодива и Бойка, които идат запъхтени и с лица, пламнали от игра. Бойко е момък, Стилянова пора, само бодър и стигнат, облечен с нови премени. Забунът му е обшит с ибришим, на червен пояс е запъхнал сребърен дивит, обут в цървули с бели навуща и черни върви.

Отвън вече се е свечерило и се чуват хората, които се разотиват от хорото.

Бойко (от чардака още) — Уруки да не ти е, Гюрго Самодиво, играйш! Насмалко що не ми стори назад от тебе да остана, за присмех по малешини и млади овчари.

Гюрга Самодива — Ела, ела и на овчаря мой кажи: как сме хоро въртели двама… Той цял ден днес в къщи е стоял, че го остави сърце и на хоро да не излезе надвечер! (Като съглежда баба Петкана.) Ха, тя майка била при него — раздумвала го е с блага реч…

Баба Петкана (сякаш иска да се оправя) — Сега що ме повика от чардака Стилян, невясто… И аз бях тръгнала да си вървя.

Гюрга Самодива — Добре бари ти си се спряла при него. На туй хоро другиго и да вържеш — в къщи няма да стои.

Бойко — Ха-а, хоро беше, ти казвам, Стиляне, стар акранин! Въртяхме го, да го сукахме с Гюрга: пукаха сърмени колани, звънтяха момини гердани и не оставихме един да се пусне от него до тъмна вечеря.

Стилян (който се е изправил настрана и всичко време стои мрачен с наведена глава) — Ех, добре сте поиграли.

Гюрга Самодива — Само ти не излезе на обща веселба да се порадваш… Бях му извадила дрехи да се преоблече — че и тях не ги побутнал.

Бойко — Чудом се чудя на него — овчар ли е бил той, не е ли! Да му изстине сърце от всичко — и първом хоро есенно кога залюшнем, да не излезе да го види.

Стилян — Какво ще се чудите!

Бойко — Ами за туй хоро моми нови премени шият, кехаи и кърджии коня не жалят да го сварят — първо хоро е то, след летен пек и умора! Или ти вече всичко забрави, Стиляне! И хора, и веселби, и ергенска вярна дружина.

Стилян — А бе, какво си дошъл сега и ти, да си се заловил за мене? Няма ли друго какво да приказвате, ами мене ще окайваш? Ти тебе си гледай, що ти трябат другите.

Гюрга Самодива — Ами какво ти каза сега Бойко, че се ропаш. Тебе ти станал крив сякаш целия свят.

Стилян (сропнато) — Крив ми е!… Свят! Една глава да има, ще я извия, да я откъсна самичък веднъж!

Баба Петкана свива се, погледва плахо Стиляна и като че не иска да слуша, ни да гледа — тръгва мълчаливо да си излязва.

Стилян (забелязал, че майка му си тръгнала, става му сякаш неловко пред нея, отива да я изправожда) — Отиваш ли си, майко! — Ний с нашите, като ги захванахме — пропъдихме те.

Баба Петкана (отива си) — Стой си… Какво ще ме пъдите — то ми е време вече да се прибера.

Гюрга Самодива (между това дига рамена, доближава се до прозореца и занича навън) — Домъчняло му нещо, няма на кого да си изкара…

Бойко — Стоял е цял ден със сгърнати ръце самичък. — Никога не се тъй запуша душата на човека, като в празник.

Стилян (повръща се от прага и все повече и повече раздразнен) — Е, оставете ме де! Все за мене ли ще разправяте… Аз затуй, когато доде празник, най-мразя…

Отвън се чува дрънканието на менците — момите тръгват към извора.

Гюрга Самодива — Момите нарамиха кобилици. Да си дигна менци аз, на извор да ида, а то комуто е причерняло пред очи, той все черно ще вижда наоколо си. (Отива в одаята.)

Бойко (кротко и другарски на Стиляна) — Да беше ти излязъл само! Онез пъстрополи моми, онези момци вакли — отпуснали се, да се залюлели никой грижа не иска да знае!

Стилян (като излиза Гюрга Самодива, става още по-груб, стисва юмруци, но безсилен отива и се тръшва на миндеря) — Не ми трябва никой, ти казах! Аз мойто хоро си го изиграх вече!

Бойко (още не може да разбере дразненето на другаря си) — Ти, ако не се хванеше, бари да ни погледаше с Гюрга отстрани. Невяста имаш! — разтърси шити поли да се зарумени — охридска ябълка ако не си виждал, излез виж! (Смее се и като че иска да разсмее и Стиляна, доближава се до него и го ударя по рамото.) Уруки да не й са: засрамва тя и мене, и тебе.

Стилян (дръпва се изведнъж гневно) — Остави ме!

Бойко (вперя учудени очи в него) — Я, че какво ти е?

Стилян (трепери от яд и едвам цеди през зъби) — Тъй ли! — Ти да въртиш жена ми там на хорото, пък аз да стоя да ви гледам отстрана, а?

Бойко — Гледай какъв си станал!

Стилян — Станах! Не бях, ама станах. От вас!

Бойко — От шега не разбираш. Аз да имам таквази невяста, да я похвали друг, кеф ще ми стане.

Стилян — Зная аз вашите шеги, знам ги! Не ти стига в хорото, ами си се повлякъл подире й и в къщи… И — доде навреме…

Бойко — Т-ю, и такъвзи ли си бил — Аз да те знаех и не пристъпвах тук! (Махва презрително с ръка и тръгва да си върви. Щом отваря вратата и блеят на овцете се чува още по-усилено. Спрян на прага, извръща се към Стиляна.) И Гюрга Самодива на къщата си тебе мъж ще те търпи да й бъдеш… Че те овцете плачат от тебе. — Я ги чувай — докато бе ерген овчаря, все по връх планина росна трева пасяхме, пък откак се ожени, край село по боклуците ни води на паша.

Стилян (скача и със стиснати юмруци срещу Бойко) — Аз да си изкарам овцете на връх планина, пък ти да останеш тук — да се умилкваш…

Бойко (изгледва го със смях и си отива) — Ха-ха-ха!…

Преди още да излезе Бойко, Гюрга Самодива с кобилица на рамо, слисана от думите на мъжа си, застава мълчаливо на прага на одаята.

Стилян дигва очи и като забелязва невястата, навожда глава и мълчаливо заднешком се дръпва пак до стената.

Гюрга Самодива (с горчива насмешка) — Затуй ли ти слезе от Пирин, овчарьо, мене да вардиш! От Бойка, от света да ме вардиш… Туй ли било твойта втора младост! — По нашите самодивски рудини на есен и минзухар цъфти понякога — ама аз все не вярвах моя овчар дотука да стигне.

Стилян (просълзява се немощен) — Стигнах! — На. И ти ме виж. Не исках ти тъй да ме видиш — в един ден струпа се всичко на главата ми. — Ти спечели оброка най-подир… Сама не можа очите ми да изпиеш там, тука отвред ме налегнаха: — да гледам и да виждам, да слушам и да не чувам…

Гюрга Самодива (отминава го със съжаление и излиза) — Тежко ти… Втора младост се върна тука на младуваш…

Стилян (като че се бори още със себе си, не може да се удържи и тръгва настръхнал назад-напред из стаята) — Мене всички вече ме отминаха… Отмини ме и ти…

В къщи се смрачава. В огнището светят два въглена. Стилян крачи с неравни крачки из мрачината, спира се няколко пъти, прецежда мъчителен стон през зъби и най-сетне хваща изправения настрана стол и в яда си го извива и пречупва в ръце.

Липиска, 1903

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.